Ma igaks juhuks ütlen, et ma ei räägi nüüd üldse inimesest, nii et ei ole vaja hakata kritiseerima, kui see inimene konkreetselt ei meeldi, sest ma räägin just käitumisest ja kehakeelest. Ma pole mitte kunagi näinud, et keegi nii kuulus tunduks intervjuud andes nii haavatav ja nii … aus? Jahmatamapanevalt aus, sest mina ise küll ei suudaks kaamerate ees nii rahulikuks jääda, vajadusel lihtsalt paremate sõnade leidmiseks natuke mõelda ja nii otsekoheselt end maailma ees “alasti” võtta. Sisu sisuks, ma olen üks neist, kel on näiteks Hugh Hefneri suhtes tugev eelarvamus (juba selle põhjal, et mitu inimest on seal majas ära surnud, väidetavalt üledoosi tõttu, nii et ma olen ühes paadis nendega, kes usuvad, et tugev inimkaubanduse mekk oli sellel asjal man), nii et raske kuulata, kuidas keegi ütleb, et seal oli nii palju intellektuaalseid inimesi koos (eriti koosluses “intellektuaalseid inimesi ja ilusaid naisi”, et naised ja inimesed, eks) … Aga see, kuidas ta räägib, on küll selline, et tekitab kohe tahtmise ta raamatut osta. 😀
P.S. Lugesin just hiljuti kuskilt, et kolme punkti kasutavad ainult need, kel vanust rohkem kui 35 … Minge te ka …
Eks me kõik teadsime, et see hetk tuleb – täna on see päev, kus olen sunnitud oma kallitelt blogilugejatelt seksiasjus nõu küsima. Peaaegu et isa soovitusel, st juhendaja ütles, et küsi sõpradelt-tuttavatelt ideid, aga no mis sõpru minusugusel. Nii et küsin teilt. Mõelge kaasa vahelduseks, eriti teie, kes te muidu ainult sapiseid kommentaare jätate, olgu teist üks kord elus ka midagi kasu.
Naljakas, olen nüüd lõputöö tõttu palju sõltuvuseteemalisi artikleid lugenud ja ühes neist öeldi harjumustest ja sõltuvustest rääkides midagi stiilis “pea igaühel on mõni harjumus, mis areneb edasi sõltuvuseks”. No stiilis, et veab sul, kui see on ainult pornosõltuvus, mis hävitab su abielu, mitte kasiinosõltuvus, mille tulemusel sul enam võid ka leiva peale ei õnnestu panna. Ja samal ajal istun siin mina ja võitlen olude sunnil oma internetisõltuvusega, mis küll ei ole päris nii kaugel, et hävitaks pereelu või mõjutaks suhet lapsega (peamiselt olen arvuti taga või telefonis ainult siis, kui ta magab), aga on otseselt hakanud mõjutama mu unetundide arvu, sest õhtuti lükkan kooliasjade tegemist edasi, sest tahaks ju natukene “elu ka nautida” vms banaalset. Tegelikult ma muidugi ei naudi mingit Instas skrollimist või Redditis teiste (tihti väljamõeldud) lugude lugemist, aga kui on tunne, et kogu aeg on ainult kohustused, siis tahaks natukene ka seda kohustustevaba aega. Mis hetkel ei mõju mu tervisele sugugi hästi, näiteks ranne on taas tunda andma hakanud, kuigi mine võta kinni, kas see on sellest, et laps ärkab öösel 200 korda (ja ma pean teda siis tõstma) või telefoni/arvuti kasutamisest või sellest, et saan stabiilselt kaks korda nädalas trennis käia. Ilmselt nende kõigi koosmõju, sest need asjad ju kuhjuvad (ja keha ei taastu nii hästi, kui normaalselt magada ei saa), nii et tuleb järeleandmisi teha sealt, kus see kõige mõistlikum on. Endal oleks ilmselt mõnusam olla ka, kui selle internetis tühja passitud aja kas või ilukirjanduse või jooga vms-ga asendaksin.
Aga täitsa lõpp, kui raske on sellist huiamist lõpetada, kui see juba harjumuseks on saanud. Üritan minna seda teed, et keskendun mõnda aega rohkem ronimisidentiteedile, mitte väsinud ema identiteedile, aga see on raske, kui 99% ajast oled väsinud ema. 😀 (Seoses sellega, lugesin siin ühte artiklit, kus oli Facebooki kohta nii kenasti öeldud, et seal on inimesed tavaliselt oma “füüsilise identiteediga” – mitte “päris identiteediga” vms, sest kes meist ikka teab, mis rohkem või vähem päris on, aga no selle ametlikuga.) Aga mul on üks eraldi trennipostitus ka valmimas, eks ma seal kirjutan pikemalt, kuidas sellega läheb, saavad need, keda trenn ei huvita, selle rahulikult vahele jätta.
Elu on muidu tore, laps käib nüüd korra nädalas hoius. Okei, siit jääb ekslik mulje, nagu ta veedaks terve päeva seal, tegelikult pole ta veel kordagi üle 90 minuti olnud, sest lihtsalt on kuidagi juhtunud nii. Ma nimelt tahan teda pärast esimest uinakut viia sinna, mis tavaliselt on 12 paiku, aga ta on mitu korda suutnud teha sellise erakordselt hilise uinaku, et jõuab alles kolmeks sinna. Tööpäev lõppeb hoidjal ikka ühel ajal, ükskõik, mis kell see minu oma saabuda suvatseb. Aga sellest kõigest pole midagi, sest hea lähedale on viia ja ega mul pole plaanigi teda hetkel üle kolme tunni jätta. Siiani on tal olnud täiesti ükskõik sellest, kui ma lahkun, ja kui ma järele jõuan, on ainus mure see, et ma ei luba sealseid mänguasju koju kaasa vedada. Muidu tundub tal seal tõsiselt lõbus olevat. Hästi palju öeldakse, et selles vanuses lapsed ei mängi üksteisega, nad mängivad üksteise kõrval, mis on tehniliselt kahtlemata tõsi (kuigi neile konkreetsetele siin meeldib teineteise kõrvu ja silmi näppida), aga no näha on, et teise lapse nägemine on mõlema jaoks väga huvitav (seal ainult üks teine laps ongi, temast kuukese vanem). Eelmine kord läksin järele ja siis nad istusid sõna otseses mõttes seljad vastamisi ja mängisid mõlemad rõõmsalt (hoidja sõnul olevat enne köögis alumised sahtlid koos ära sorteerinud – seal nimelt ongi need alumised sahtlid lastele lubatud asju täis). Kuigi alati peab ikka üks kiusaja olema – kuna teine laps on hästi viisakas, siis algas nende esimene kohtumine kohe sellega, et minu oma, kes ise lutilaps pole, läks huvitatult teiselt lutti suust kiskuma. Eelmine kord võttis poisilt banaani käest ja hakkas ise seda sööma. Kus on selle häbi ots.
Ahjaa, seda tahtsin ka rääkida, et mind on tõsiselt üllatanud, kui huvitatud on lapsed ise uute oskuste harjutamisest, isegi kui ebameeldiv on. Selles mõttes, et see tundub mulle loogiline, et Merru on harjutanud näiteks käputamist ja kõndimist, sest ta ju ise tahab edasi saada. Aga ta harjutab ka asju, mis talle esimese hooga üldse huvi ei paku, kui näeb, et ma tahan, et ta neid harjutaks. Näiteks kes mind Instas jälgib, nägi, et titt sai esimesed saapad. Keeldus nendega käimast, viskus maha, nagu kass esimest korda elus trakse kandes. Nii et ostsin talle siis pisikesed armsad kingakesed (roosad ja liblikatega!), et saaks alustuseks kergemate jalavarjudega harjutada. Sama lugu, selle vahega, et nendega oli ta nõus seisma, aga mitte kõndima. No ja vahepeal tuli lumi jälle maha, nii et ma mõtlesin, et mis seal ikka, eks ma paari nädala pärast proovin jälle, ja jätsin (mulle omaselt) need kingad diivanilauale vedelema. Eile tõi laps need mulle, et ma need talle uuesti jalga paneksin, ja hakkas ettevaatlikult diivanilaua servast kinni hoides nendega käimist harjutama. Paar korda kukkus ka, aga täna tõi hommikul uuesti need esimese asjana mulle kätte ja juba kõnnib normaalselt. Nii et varsti julgen ehk uuesti saapaid ka proovida.
Panen hunniku väikeseid pudinaid ka kirja, hiljem kunagi äkki imelik lugeda. Ma kurtsin täna kahele teisele emale, et mu lapsel on vist midagi viga, sest ta on hakanud … pead vastu seina lööma. Mitte nagu kõvasti ega närvi minnes vms, vaid ta vahepeal nagu testib suvalistel hetkedel mängides, kas selline liigutus on valus ka. Mõtlesin, et see PEAB imelik olema, veits kartsin isegi rääkida sellest – ja tuli välja, et nende aastased teevad täpselt seda sama (kusjuures mõlemad ütlesid, et oma esimeste lastega nad seda ei mäleta, nii et siit saaks mingi vandenõu teemal “koroonat põdenud või selle vastu vaktsineeritud vanemate lapsed taovad pead vastu seina”). Ma olin sellest guugeldades lugenud küll, aga ainult selle nurga all, et osad teevad seda endast välja minnes, aga meie omad kõik lihtsalt testivad, mis on valus ja mis mitte. Nii et kui sa seda loed ja sinu aastane sihukest nalja teeb, siis ära muretse, kõik on normaalne. No ja teiseks on ta lõpuks ometi hakanud veits üritama erineva kujuga klotse mitte ainult välja kallata, vaid ka konteinerisse tagasi panna. Mitte veel edukalt, aga siiski, see loodetavasti tähendab, et varsti ta enam ei lükka iga minu ehitatud torni ka ümber. No ja vist hakkame kahe uinaku pealt ühele liikuma, paar korda nädalas juba juhtub, et on kahe asemel üks, kuigi esialgu veel nii imelikult, et enne uinakut on ta sellistel päevadel üleval kaks-kolm tundi ja seejärel seitse-kaheksa, ilma et mingeid väsimusemärke näitaks. 😀
Aa ja mälu on tal juba tiba pikem kui paar päeva, aga üks päev, kui siin päriselt päike paistis, vaatas ta seda ikka tõelise üllatusega. No umbes nii, et mis kuradi asi see nüüd on ja miks ta niimoodi särab, kas midagi läks põlema v. Nii haruldane asi, et seda polnud vist detsembri keskpaigast või vähemalt lõpust juhtunud, nii et tundub, et ta ei mäletanudki enam, et päikesepaiste ka olemas on.
No näete, saingi terve ühe uinaku jälle ära kulutatud siin. Aga blogipostituse kirjutamine tundub vähemalt natukenegi asjalikum kui niisama internetis hullamine.
P.S. Ma ei mäleta, kas ma rääkisin teile juba, et mu isa teatas siin üks päev, et looduse vastu ikka ei saa ja soorollid on kaasa sündinud, sest mu lapsele nii meeldis see nukk, mille ta esimese aasta sünnipäevaks sai. Mis on huvitav seisukoht, ma tahaks teada, mis ta ütleks siis, kui Merru asemel oleks Martin, sest kui me nüüd emotsioonitult fakte vaatame, siis mu laps kasutab nukku näiteks selleks, et talle pähe astuda, et ulataks voodi peale ronima, ja tema kõige esimene mänguasjadega seotud sõna oli auto. Teine oli mõmmi. Nuku kohta pole ta siiani midagi öelnud, sest nukust ta lihtsalt ei räägi. Autost, mille ta sai samuti esimeseks sünnipäevaks, räägib ta suure õhinaga mitu korda päevas. Võime tema toas mängida ja ta tõuseb püsti ning ütleb mulle “auto tuut-tuut”, et teada anda, et nüüd me peame koos elutuppa auto juurde minema, et ma saaksin teda sellega mööda maja ringi lükata. (Kusjuures wonder weeks’i raamat ütleb, et selles eas peaks lapsi hakkama huvitama nukkude eest hoolitsemine, aga see osa teda üldse ei huvita. Ta vaatab neid sama pilguga, nagu teisi lapsi, st tahab katsuda silmi, suud, kõrvu. Ja kuna nad vaatasid isaga lõvikuninga multikat, siis vahepeal ta riputab seda üle diivaniserva ja ta isa teeskleb, et karjub hirmunult, ning minu bioloogiliste soorollide vastu mittesaav üliarenenud emainstinktiga järeltulija naerab rõõmsalt, enne kui nuku sügavikku kukutab.
Isegi ei tee nalja praegu, proovisin guugeldada ja feilisin. 😀 Inglise keeles leidsin küll kohe, nii et saan teile näidata, mida ma silmas pean. Nimelt siis, kui ma veel väike olin, teadsin ma peast sadat erinevat luuletust, mille saatel erinevaid plaksutamismänge mängiti, aga hetkel ei mäleta ühtki. Õigemini ühte vist mäletan – kas “Inglismaa oli lukku pandud …” käis ka plaksumängu saateks? Ehk siis küsimus on lihtne, kas te teate, kust ma saan lugeda neid riime, mille saatel selliseid plaksumänge mängitakse? Või kui te ei tea, kas te teate ehk mõnda neist riimidest? Mu laps on lõpuks ometi plaksutama õppinud, nii et viimane aeg alustada.
Ma olen siin hullumas olnud, sest mu laps, kes muidu küll öösiti tihti üles ärkab, on kogu aeg vähemalt ilusasti magama läinud – aga nüüd on meil juba üle nädala seis, kus ta päeval magab igati kenasti, aga õhtuti lihtsalt keeldub minemast* ja nii me tihti passimegi keskööni või isegi ühe-kaheni üleval. Positiivne on see, et selle aja peale on ta ise ka nii väsinud, et magab korralikult kolm-neli tundi korraga, aga väga negatiivne on see, et ükskõik, kui väsinud MEIE oleme, kass hakkab ikka hommikul kell 8 karjuma, sest tal on kõht tühi (ükskõik, kui hilja me talle ta õhtusöögi ette anname). Nii et ostsime talle … robotsöötja või kuidas iganes seda asja eesti keeles nimetatakse. Tegelikult on robotist asi kaugel, lihtsalt lihtne kahe taimeriga karp, 24 tunni ulatuses saab talle ette öelda, millal kass söögi kallale lasta. Kartsin küll, et meie tumbal läheb kolm päeva aega, enne kui ta aru saab, et pole vaja karjuda, söök on juba serveeritud, aga ei – kohe esimesel hommikul sain rahus kümneni magada. Jumalime, ma ei tahagi täna kellelegi rusikaga näkku lüüa!
Positiivse poole pealt juhtus meil täna veel näiteks esimest korda selline asi, et tegin mina süüa, lapsel hakkas põrandal mängides igav, pistis üürgama ja … ei tulnud minu juurde, vaid läks isa juurde seltsi otsima. Ja kui päeval tuleb uni peale, tuleb ta ise minu juurde, jänes kaenlas ja sõrm suus, et ma saaksin aru, et on aeg ta voodisse ära panna. Lihtsalt mul on kuri kahtlus, et ta on oma vanematesse, sest me oleme ka mõlemad pigem ööinimesed. Tema on ka selline, et hommikul kell 10, kui meil üldiselt ärkamiseaeg on, keerab ta ennast teki sees sinna ja tänna ning mõtleb pikalt, kas ikka tahab üldse üles tulla, kuni lõpuks unise näoga end jalgele ajab. Õhtul pole midagi mõeldagi, nüüd alles see õige pidu algab ja uni on nõrkadele.
Ahjaa, päevakajalist ka. Meil oli täna hommikul elekter ära, olime üks neist kümnest tuhandest majapidamisest. Muidu ei oleks midagi, aga ma elan narkomaaniga, kes ilma kohvita roomab aeglaselt ja pahura näoga kontaktivõimetuna ühest toast teise. Internet juba irises minu kallal, et miks mul ometi priimust pole – unustades, et ka seda ei tohi tegelikult ju siseruumides kasutada. Päris väljas vee keetmise ilm ka ei ole, nii et … Mõtlesin kohe, et hea, et see “Yellowjacketsi” sari, mida me vaatame, on lennuõnnetuses loodusesse sattunud teismelistest (osaliselt, paralleelselt on ka ellujäänute tänapäevast 25 aastat hiljem) – oleks see meievanustest, siis kolmandik inimestest laseks end lihtsalt maha, et mitte kohvita elada, mitte ei hakkaks mõtlema, kuidas küll ellu jääda. Mina oleksin kohe üksi, sest Sirru uputaks end, kui avastaks, et valikus on kas surm või elu nikotiini ja kofeiinita.
Aga noh, Eestis on elu hea, sain 5G peal isegi oma hommikuse koosoleku ära teha, slaidid ära näidatud jne. See osa ei olnud tegelikult üldse hea, sest hetkel tundub küll seda moodi, et kolm kuud tööd ja saime teada, et oleme nüüd mitme erineva mudeliga põhjalikult tõestanud, et minu hüpotees oli vale. 😀 Jooksutan ühe mudeli veel ja vaatan, kas see ütleb seda sama, aga no ma ei kirjuta ju lõputööd sellest, et “arvasin, et äkki on nii, but, boy, was I wrong …” Artiklit saab veel vähem sellisest materjalist, kuigi tehtud töö iseenesest on huvitav. Nii et tuleb veits vaatenurka või skoopi muuta vist, kui see nädal midagi väga põnevat ei näita.
Aga nüüd mu nunnu ärkas, nii et eks ma lähen ja kallistan teda ja küsin, kas ta putru tahab.
* Elus ei oleks tohtinud guugeldada seda, internet väidab, et see on tavapärane 11 kuu uneregressioon, mis tingitud lihtsalt sellest, et elu on magamiseks liiga põnev, ja kestab üldiselt kolm kuni kuus nädalat. Selle aja peale olen ma hullumajas. Olen sada korda öelnud, aga ütlen taas, ma ei saa aru inimestest, kes suudavad sellist asja viis korda kannatada – päevad on üleelatavad, aga just need magamata ööd ajavad mind hauda.
Olen üritanud netist otsida ja sõbrannadelt küsida, aga vastused on kõik sellised “ah, ta nagunii sõi veel ainult 1-2 korda ööpäevas” või “ma läksin närvi ja jätsin päevapealt imetamise järele”, mis pole päris see, mida ma otsin. St ma tahaks kuidagi järk-järgult selle kombe maha jätta, sest mul on tunne, et suur osa minu kannatustest on tingitud sellest, et ma ei saa öösiti piisavalt magada. Ja asja teeb raskemaks see, et kui igas kuus on üks väga hea nädal, kus ta ärkab iga kolme-nelja tunni tagant (eelmisel kuul lasi ühe korra kuus tundi järjest!), siis vähemalt sama tihti on ka nädal, kus ta vahepeal magab ainult 45 minutit, siis poolteist tundi jne, nii et kaks tundi järjest tundub juba imeline. Ja no kui ta magab 45 minutit, siis ta üldiselt on nõus väikese patsutamise peale uuesti magama jääma, aga kui 90, siis tahab juba jälle rinda. (Mille tulemusel ma olen umbes sellises meeleolus ja sellise töövõimega, nagu eilsest postitusest näha.) No ja kui suurem osa võõrutamissoovitusi ütlevad, et hakka ühekaupa ära jätma öiseid imetamiskordi, siis mul on tunne, et see põhineb eeldusel, et need korrad on kogu aeg samal kellaajal – no et näiteks laps on harjunud sööma kell 10, kell 12 ja kell 2. Kui minu oma sööb vahel kell 12 ja kell 4 ja kell 8, aga vahel kell 11 ja 12 ja 1 jne jne.
Võtsin siin kuu või kahe eest isegi Marianne Tobro võõrutamiskoolitust ja algus läks küll kenasti. Nimelt ma plaanisin end ainult harida, ei tahtnudki otsekohe midagi muutma hakata, aga seal oli samm üks magama toitmise lõpetamine. Meil nimelt ka oli elu siin selline, et päeval ta küll ei söönud enne uinakuid, aga õhtuti sõi end magama, nii et mõtlesin, et vähemalt selle nalja peaks varsti ära lõpetama. Noh, sellega läks kenasti, sest sel ajal, kui mina omaette mõtlesin, et jah, varsti peaks, mõtles titt omaette, et magamine on nõrkadele, ja hakkas igal õhtul pärast söömist iseteadlikult suurest voodist minekut tegema. Alguses ei saanud ma üldse aru, mis toimub, aga ca nädalaga jõudsime tema algatusel sellise süsteemini, et sööb, siis mängib veel 15-30 minutit (need unerutiinid ja asjad on kenad küll, aga minu oma keeldub õhtuti rahulikult raamatuid vaatamast vms, vaid tahab näiteks ümber laua kassiga ringe joosta jms) ning siis läheb oma voodisse magama. Nii et tehniliselt võib vist öelda, et esimese sammu saime me kenasti tehtud ja kolis isegi sama hooga ööune esimeseks jupiks oma voodisse. Ja nagu ma ütlesin, vahel kestab see esimene jupp isegi neli tundi, kuigi tihedamini kuskile 1,5-2 kanti. Kui ärkab, siis tõstan ta suurde voodisse edasi (ja kui seal sööb, aga mingil põhjusel otsustab, et kuigi kell on nüüd üks öösel, tahaks ta edasi mängida, tõstan ta lihtsalt teisipidi tema oma voodisse tagasi, kus ta pahurdab viis minutit, aga siis jääb uuesti magama – aga seda juhtub harva, sest kui ta saab aru, et valik on kas uni meie vahel või uni omas voodis, siis ta ikka pigem magab meie vahel).
Päevaga tahaks kasutada lähenemist, et pakun ainult siis, kui ta ise küsib, ja kannan korralikult särki, et rinnad tal kogu aeg näos ei oleks, aga on teil veel soovitusi? Mis te öödega teeksite? Ja ausalt, “jäta lihtsalt päevapealt järele” on ka ok soovitus, kui ikka kõik seda ütlevad, eks ma siis võtan teadmiseks, et eksperdid on rääkinud. Ma lihtsalt tahaksin magada. 😦
Hiljem lisatud pärast väikest mõtlemist: kui tõenäoline teie meelest üldse on, et öine võõrutamine õnnestub, kuni ta minu voodis magab, või peaks sama hooga ta kohe oma voodisse (ja ilmselt selle voodiga tema oma tuppa?) magama panema, et üldse mingit lootust oleks?
Aa, kuna juba küsimiseks läks – kui vanalt teie lastel tekkis piisav põhjuse-tagajärje seos, et aru saada, et kassi ei tasu juba enese heaolu pärast torkida? Ta näeb mul välja, nagu ta oleks sõjas käinud, aga ikka on vaja kassi nurka ajada või sabast sikutada või lihtsalt talle närvidele käia. Ja no ma üritan silma peal hoida ja takistada, aga ikka juhtub pidevalt. (Ja kassil ON kohti, kuhu peitu minna, aga talle jällegi meeldib magada näiteks just diivanil või toolil, sest no tema seisukohast on kõik ok, võib ja vajadusel sahmaka ära panna ja siis on jälle 15 minutit rahu majas.)
Või noh, tean küll, ilmselt neil on rohkem mõttetegevust ja nad on nagu … arenemisvõimelised või midagi. 😀 Sest mina olen 36 ja ma tunnen, et ma ei viitsi pool ajast blogidagi, sest ma ketran kogu aeg aastast aastasse, kuust kuusse sama katkist plaati, mitte midagi uut ei ole. Praegu näiteks on jälle see sama vana laul, et mida raskem on ülesanne, seda kauem ma prokrastineerin ja seda vähem mul ülesande jaoks aega on ja seda vähem ma seda tehes lõpuks õpin (ja seda kehvema tulemuse saan) ja … Ma ei viitsi isegi rääkida enam, suur inimene, hakka normaalseks, mul on endal ka kõrini sellest lihtsalt. Mind ei huvita eriti teiste arvamus, aga iseenda ees on vahel häbi. Ja noh, ERITI häbi on siis, kui mees annab oma parima, et ma saaks kooliasjadega tegeleda, ja siis ma loen nagu debiilik artikli iga lauset kolm korda, sest mu aju lihtsalt lülitab end poole lause pealt välja, sest raske on ja matemaatiline valem oli sees.
Ahjaa, see praegune blogidraama on nii naljakas – inimene, kes küsib teistelt oma blogi lugemise eest raha, leiab, et see on naeruväärne, et teine blogija küsib raha asjade eest, mida ka mujalt osta saaks. Kui nad välismaalased oleksid, arvaksin ma siiralt, et see on koostöö, sest nüüd saab “kiusaja” rohkem klikke ja mõni ehk suisa maksab kiusu lugemise eest, samas kui ka kiusatav saab tähelepanu ja ehk oma asjad müüdud. Aga kuna nad ei ole välismaalased ja on ilmselt mõlemad selles kõiges täiesti siirad, siis ma lihtsalt ütlen, et noh, sama loogika kehtib minu arust tasulisele blogile – selle raha eest saaks ju kvaliteetset ilukirjandust osta või Kroonika tellida, miks keegi peaks maksma selle eest, et lugeda, mida üks konnatiigi blogija teisest konnatiigi blogijast arvab. Mul on mõlemaga neist erimeelsusi olnud (ütleme nii, et mul on mõlemaga neist teatud maailmavaatelised erinevused), aga no selge see, et see äride teema on Merjele nagu hobi ja no las inimene nikerdab siis. Keskmine inimene ei viitsiks jamada lastele aktsiate ostmisega või veebipoe rajamisega vms, aga need on täpselt sellised asjad, et sel teemal mõtlemine ja käe proovimine on tunduvalt kasulikum harrastus kui mõni teine. Kunagi ei tea, millal need oskused kasuks võivad tulla. Ja noh, nagu elu mulle meelde tuletab iga kord, kui ma vaatan, kuidas Eestis üritatakse kasutatud lasteriideid netis sama hinnaga müüa, mille eest e-smaspäeviti uue saaks, siis loll pole see, kes küsib, loll on see, kes maksab. Teisipidi ka, ise müün hetkel talverehve, sest auto müüsin suvel maha, aga rehvid läksid meelest. Need on väga vähekasutatud, sest detsembris olin ma liiga paks ja aasta alguses ei saanud vastsündinuga kuskile, aga panin poole hinnaga müüki, mõtlesin, et saan kähku lahti (hiljaks jäin selle asjaga, tean-tean) – ja ikka kirjutas keegi ja ütles, et võtab ära, kui komplekti pealt veel 50 eurot alla saab. 😀 Ma juba põhimõtte pärast ei tahaks anda, las istuvad mul siin kuuris siis, ega nad halvaks ei lähe ja ma ise näljas ei ole.
P.S. Aitäh neile, kes lapsele jalatseid soovitanud. Ma ei ostnud talle (veel) midagi, aga sain ENDALE väga ilusad sooja voodriga kummikud. 😀
Tunduvad nagu suured ootused ühele väikesele blogijale. Ehk siis lugu sellest, kuidas mul koolis läheb. Tegelikult pealkirjast hoolimata läheb (vähemalt esialgu) täitsa hästi. Ma olin juba ära unustanud, kui mõnus on oma aju kasutada. Täitsa tõsiselt, kui ragistad ja pusid millegi kallal, mis pole üldse mähkmetega seotud, ja see kood lõpuks tööle hakkab. Ei, mitte ainult ei hakka tööle, vaid hakkab suisa tööle soovitud viisil! 40 tundi nädalas ei tahaks, aga niimoodi mõned tunnid nädalas on praegu täiesti mega. Kuigi eks ma olen siin selle paari aastaga juba KÕIK ära unustanud, üks päev läks mul tunnike koodist viga otsides – kuni sain aru, et seal ei olnudki viga, ma lihtsalt unustasin ära, et see, et koht, kust ma andmed tõmbasin, automaatselt ise suur- ja väiketähti ignoda oskab, ei tähenda, et ma oma hilisemates päringutes, mis juba dataframe’i lähevad, ei peaks nendega arvestama.
Üldse on hea aeg olnud, nädala ülesanded on olnud just nii jõukohased, et olen nädala jooksul kaks korda järjest isegi trenni saanud ja vist saan homme ka. Mitte et ma midagi teha suudaks, kui enne seda olen korra kuus käinud, aga mõnus on ikka.
Titeuudistest nii palju, et täna on see päev, mil ta brokolit juurde saama hakkas. Millega seoses avastasin ma, et see on brokoli, mitte brokkoli. Mida kõike ei õpi, kui talvel ei maga. Kaela hakkas ta muidugi kratsima juba enne uue asja lisandumist, sest kreemi ärajätmisest sai kolm päeva mööda, aga ma otsustasin, et ma ei muretse selle pärast, kuni asi nii hull pole nagu enne ravi (ja millegi peale märgatavalt hullemaks ei lähe). No ja kuna ma olen siit nii palju julgustust saanud, panen ikka Synlabi ka aja, ehk saan natukenegi targemaks.
P.S. Kas keegi oskab soovitada, kust titele ilusaid ja soojaid kapukaid ning kindaid saab? Ei pea ühesugused olema ega midagi. Kindad peaks kindlasti olema mitte liiga kobakad ja funktsionaalse pöidlaosaga, et ta saaks natukenegi oma mänguasju näppida.
tuleb ainult see nädal veel üle elada ja järgmine on raudselt parem.
Tal on viie päeva jooksul tulnud kolm hammast. Statistika ütleb, et need käivad kahekaupa, nii et eks näis, kas tuleb nädalaga neli. (Ja selgitab, miks reis viril oli, sest lisaks hammastele tuli ka arenguhüpe sel ajal. Muuhulgas tegi oma esimesed sammud – minust EEMALE.)
Send thoughts and prayers and Paracetamol suppositories.
Lausus mu sõbranna algklassilaps, kui sõbranna palus tal toru hargile panna. Mis toru? Mis hargile? Ei ole siin ju mingeid torusid ega harke. No vot, kallid sõbrad, tegelikult on nii, et alguses oli ikka toru, mille sa kõrva äärde tõstsid ja siis hiljem hargile panid ja …
“Kas need on jälle need eelmise sajandi jutud?”
EELMISE. SAJANDI. JUTUD. Ma kandsin sind üheksa kuud ja nii pussitad sa mind otse südamesse?