25.10 algas meie teekond Indiasse. Minul Emiraatidest ning Reilil Eestist – kohtumispaigaks Delhi lennujaam. Kogu meie reisi kavandamine oli ääretult kaootiline. Päev enne reisi ei saanud ma vist veel aru, et kuhu ma lähen ning kui kauaks. Elu vajas elamist ning käed-jalad olid kogu aeg toimetustega hõivatud.
Sõbranna helistas mulle, kui istusin lennujaama kohvikus ning küsis kuidas ma end tunnen? Minu esmane reaktsioon oli, et siin on nii palju hindusid…..Vastus minu emotsioonile oli, et tubli tüdruk, oled valinud õige sihtkoha. 🙂
Lend Delhisse kestis 2h 40min. Ma olen õnnelik inimene, kes jääb alati lennukis magama. Peale reisipalvuse kuulmist mäletan ma, kuidas lennukirattad maad puudutasid. Lennukis jagati ka Ebola viiruse kaarte ning soovitusi, et mida ma tegema pean kui palavik tekib jne. Hea sõbrannana tahtsin ka Reilit teavitada, kuid ajasin ta sellega veel rohkem segadusse, sest valgete inimeste puhul selliseid haiguseid ju ei kardeta 🙂
Passikontrolli läbides kaardistasin strateegiliselt olulised kohad, kus ma võiksin Reilit kohata. Minu esimene valik oli pagasilint, kuid siis ma avastasin, et kõik saavad ühest august läbi peale passikontrolli. 🙂
Olime sellel reisil teatud mõttes ka mugavusturistid ehk mitte klassikalised seljakotirändurid, kes põhimõtteliselt ütlevad EI taksole ning muule privaatteenusele ning tellimsime endale auto koos autojuhiga. Meie juht “Kuldse kolmnurga” etapil oli lahe Sikh nimega Pami (tema pikka nime eu suutnud ma meelde jätta).
Ta viis meid hotelli, kus saime paar tundi puhata ning siis oma seiklustega peale hakata. Kohe kui lennujaamast välja sõitsime läks rahuliku kõnnakuga üle tee üks veis. See tundus nii klišee – nagu keegi oleks ta sinna turistide rõõmuks teed ületama saatnud. Shokeeriv oli näha, et inimesed reaalselt elasidki kõnniteedel kogu oma perega. See tundus nii ebareaalne. Me tavaliselt eeldame, et inimesed valivad mahajäetud majad, pargid, väikesed pimedad teed – mitte otseses liiklussõlmes.
Delhi vastu puudus meil meeletu huvi. Sõitsime mošeesse, kus tark tüdruk valgete sokkidega üle tuvisita jooksis ning seal anti meile selga ka mummulised kitlid, kuid juukseid ei kästud ära peita. Edasi liikusime turukvartalis, kus Pami rääkis tuhinaga, kuidas Delhis on ka varastatud asjade turg ning kus saab väärt kraami soodsa hinnaga. Kui jõudsime autoosade turule, siis ta tegi veel nalja, et mitte keegi ei pargi autot siin, sest peale 10 min on auto varuosadeks võetud ning jupid maha müüdud 🙂
Autojuhiga vedas meil meeletult. Hästi muhe ja hooliv mees ning tema firmamärk oli punane turban. Autoparklas pidime otsima punase turbani ülesse ning siis teadsime ka, kus on meie auto.
Sõitsime läbi peamised Delhi vaatamisväärsused jättes välja memoriaalid ja muud turistilõksud. Sõitsime parlamendihoone eest läbi ja läksime lõpuks sööma. Ma sain oma “Butter Chicken”-i ning mida veel elult tahta.
Õhtul üritasime ka oma tänava peal natuke kõndida, sest mul oli telefonikaablit vaja. 2 neiut suutsid seista oma hotelli ees ja mõelda, et kuhu poole küll meie hotell jääb 🙂 Delhi ei olnud see koht, kus ma oleksin tahtnud üksinda tänaval kõndida ja maailma avastada ning seda enam olime õnnelikud, et Delhi oli ainult meie reisi lennujaama sihtkohaks nii Varanasisse kui ka Sri Lankale minekul.