Ma ei saa ju rääkida persoonilugude podcastist ilma loojatele viitamata. Õigupoolest saan ma siin jälgi ajada küll vaid Sten Õitspuu kaudu, kel on minu meelest maailma kõige ülbem hääl. Kuna end kommuuniks nimetav ühendus +372 näikse sotsiaalmeediast leitava info põhjal olevat ürituste korraldamisega seonduv ettevõtmine, mis on seadnud endale eesmärgiks relevantsetele ühiskondlikele teemadele tähelepanu tõmbamise, on sel podcastil täiesti õigustatud alus küsida, kes, miks ja kuidas loovad maailma meie ümber.
Kui ma Instagramis esmakordselt viidet neile nägin, panin vist korraks mängima, aga kuna see oli lõik vestlusest Maria Reinupiga, kes rääkis midagi filmi «Tolkein» produtseerimisest, polnud ma päris kindel, et see on minu jaoks. Sõnad nagu «kaasprodutseerimine», executive producer jms ei ärgitanud mind edasi kuulama. Aga, olgem ausad, kui kontsentreeritud eksistentsiaalset filosoofiat otsekohe peale ei tule, ongi mind raske ligi tõmmata.
Olgu rõhutatud, et mul pole (iseseisva elu jooksul) mitte kunagi olnud telekat, ma ei kuula raadiot ning lehtedestki loen väga valitud väljaandeid ja pisteliselt. Maailma probleemid on aga isegi piiratud meediatarbimise juures siiski ilmselged. Niisiis tabas selle podcasti kuulamine mind sel suvel Pärnu vahet pendeldamise haavataval kudemisperioodil, vahetult pärast kooli lõpetamise stressist väljaroomamist.
Esimese saatena kuulasin vestlust Kaarel Seinaga. Stenil ei olegi ainult ülbe hääl. Juba saate keskel oli mul tunne, nagu oleksin seltskonnas, nagu oleksid külalised. Samal ajal, kui ma süüa teen ja koristan, räägivad pehme häälega poisid juttu vaimse tervise olulisusest, reisimisest ja avastustest nii erialaselt kui ka isiklikus elus. Mustafa Celici intervjuu annab väga huvitava sissevaate tema kujunemislukku operaatorina Türgis ja sealt edasi. Sten ja Mustafa meenutavad siin antropolooge, kes asuvad teineteise suhtes eri positsioonides.
Operaator on samuti vaatleja, kes võitleb ajaga, samas kui operaatori küsitleja on nagu vaatleja antropoloogiline intervjueerija. See meenutab mulle härdaid aegu antropoloogiaõpingutest, mis olid tõeliselt kirgastavad. Kuidas me inimesi vaatleme ja vaadeldatavat vahendame? Mida see annab neile, keda vaadeldakse? Milline on side (kaameraga) vaatleja ja vaadeldava vahel, küsib Sten, ja see on väga oluline küsimus ka visuaalses antropoloogias. Laiendatult on see ka kriitiline küsimus meediast kui sellisest üldse, eriti visuaalsest meediast, sest kui tihti me üldse mõtleme sellele, kuidas meile midagi näidatakse: kuidas ja miks on see monteeritud selliseks, nagu see on? Kõiksugu dokumenteerivate formaatide puhul on see veel eriti oluline, sest neil on justkui iseenesestmõistetav «tõe» silt juures. Niisamuti inimeluliste katastroofide puhul.