Eesti meeste võrkpallikoondise diagonaalründaja Renee Teppan märkis pärast neljandat järjestikust kaotust Hollandis, et peatreener Gheorghe Cretu ei ole finaalturniiril midagi valesti teinud ega vääri säärases olukorras olemist.
Järgneb Postimehe intervjuu Teppaniga, mis on tehtud vahetult pärast teisipäevast 1:3 (25:22, 19:25, 19:25, 20:25) allajäämist Hollandile.
Renee Teppan, kas seekordne mäng erines kuidagi eelmistest mängudest?
Ma ei oskagi öelda. Pigem ütleks lõppkokkuvõttes, et ei. Alustasime hästi, kõik oli tip-top. Võib-olla vastane alahindas meid ka, mida iseenesest ei saa neile pahaks panna. Esimesed kolm mängu olime suhteliselt kahvatud. Teine geim nad selgelt panid juurde ja selles suhtes mängisid kannatlikult ja mõistusega. Selge oli see, et nad on nii heas sõiduvees, nad on turniiri hästi alustanud. See selleks, et nad kaotasid Poolale võitlusliku mängu, ma arvan, et keegi väga kurb nende võistkonnast selle üle pole. Meie poolt sama rada jälle – kui õnnestus, juhtisime paari punktiga, aga kui raskeks läks, kaotati see pea seltskondlikult ja kiiresti. Nii on raske mängida. Nüüd saan sellest mingil määral aru. Kolm kaotust oli all ja varem või hiljem pidi see frustratsioon välja tulema. Paraku tuli väljakul. See kindlasti ei ole ilus mängu juurde ja publikule vaadata. Emotsioon käib spordi juurde, vahel lähevad mehed ka omavahel kättpidi kokku. Elu osa.
Neli mängu, neli kaotust, null punkti. Meil oli raske suvi. Kas sa oskasid ka hullemas unenäos sellist tabeliseisu ette näha?
Ei, absoluutselt mitte. Mitte keegi ei osanud, ma arvan. Nii on. Läbikukkumine. Täielik. Kõik on selge, kõik näevad ja kõik teavad. Meilt oodatakse ja loodetakse tulemust. Me ise ootasime ja lootsime. Ma ei ütleks, et oleme mentaalselt läbipõlenud. Seda ma ei usu. Raske on hetkel neid järeldusi teha ja see pole õige ka, sest meil on üks mäng ees ka. Sellest ei sõltu küll miskit, aga selliseid kokkuvõtteid emotsiooni pealt ei tehta. Ma arvan, et rahuneme kõik maha ja siis hakkame mõtlema, mis oli õige, mis oli vale ja kuidas teisiti.
Sinu tervisest on palju räägitud. Ma ei küsi tervise kohta. Küsin: kas sellises tervislikus olukorras, nagu sa EM-finaalturniirile tulid, oli sul diagonaali esinumbri kohta ka vaimselt raske kanda?
Ma ütleks, et vaimselt on mul hästi siiamaani. Enesekindlus kui selline on okei, lihtsalt keha ei tee koostööd tihtipeale. Siis on keeruline. Aga mind usaldati ja pandi platsile. Need probleemid, mis mind vaevavad, pole olulised. Mind usaldati, ma ei vedanud välja. Kõik need neli kaotust, mis tulid, olid suuresti minu süü. Sisuliselt ilma diagonaalita või pooliku diagonaaliga sellist turniiri kindlasti ei mängi. Kaardid pandi minu peale. Paraku tuleb tunnistada, et seekord ma ei olnud oma ülesannete kõrgusel.
Lõpetuseks, kas sa näed, et sellel meeskonnal on veel Gianni Cretu käe all ühist hingamist ja tulevikku?
Paljudele meeldib niipidi ja naapidi, vandenõuteooriad ja nii edasi… mis iganes. Gianni Cretu pole turniiri käigus ühtegi vale otsust teinud. Kes natukenegi võrkpallist aru saab, teab täpselt, miks nii tehti. Heietada võib igaüks, see on lollus. Mitte sellepärast, et ma üritaksin kedagi kaitsta, aga lihtsalt nii on. Ta ei ole midagi valesti teinud ja ta ei vääri selles seisus olemist.