Paljudes Eestimaa kodudes on mõni foto või postkaart, mis
kannab pealkirjas toodud nimega templit. Kindlasti on neidki kodusid, kus raamaturiiulil
sama autorinime kandev fotoõpik või fotoalbum “Eesti sõnas ja pildis”. Ja kui küsida,
keda teatakse nimetada eesti fotoajaloost, algab nimekiri enamasti nimega Parikas, osa
teab lisada ka vennad Parikased, mõni mäletab ehk eesnimesidki. Selle maagilise firmamärgi
Foto Parikas taga olid vennad Georg Johannes ja Peeter Parikas. Kaks täiesti erinevat
loojat, vastandliku iseloomu ja elusaatusega meest.


|Misanstseen “Lumivalgekesest ja seitsmest pöialpoisist”
Estonias 1937.
Georg Johannes sündis 30. oktoobril 1880 Järvamaal Alliku mõisas
veskirentniku pojana. Haridusteed alustas ta Laeva külakoolis, järgnesid Pilistvere
kihelkonnakool, Viljandi linnakool ja Bormann-Heine eragümnaasium, mille lõpetas 1899.
Vanemate kindel soov, et ta oma tuleviku põllu- ja metsamajandusega seoks, määras ka
mõneks aastaks Georg Johannese elu, ta töötas mõisates rentniku-praktikandina. Sajandi
lõpus tutvus ta lähemalt fotograafiaga, peamiseks nõuandjaks ja juhendajaks oli
tulevane Tartu linnaarhitekt Arved Eichhorn.
1904. aasta mõjutas oluliselt mõlema venna saatust – kõigepealt isa surm, mis tõstis
Georg Johannese pere eest vastutavaks, seejärel Peetri raske kopsuhaigus ja sellele
järgnenud operatsioon. Georg Johannese esimene foto “Vastseliina lossi varemed”
avaldati saksakeelses aastaraamatus “Heimatstimme”.
Peeter sündis 16. aprillil 1889 Pilistvere kihelkonnas Kahalas. Haridustee algas
Põltsamaal Pucki erakoolis ja jätkus Eesti Aleksandri koolis. Kopsuhaigus ja sellele
järgnenud kurnav operatsioon katkestasid edasised õpingud.
Georg Johannes jätkas esialgu tööd mõisates rentnik-praktikandina. Peeter aga siirdus
pärast kosumist ja fotoalaste algteadmiste omandamist Tallinna, kus ta 1909. aastani
töötas abilisena A. Jurichi ateljees. Võib julgelt spekuleerida, et juba sel ajal
liikusid vennad ühise eesmärgi – oma fotoäri poole. Võimalused end Eestimaal
täiendada olid 1909. aastaks ammendatud ning Peeter siirdus pikemale õppereisile
Saksamaale. Kõigepealt õppis ta Berliini fotograafia kutsekoolis (Stadtische Fachschule
für Photographen), seejärel Lette ühingu fotograafia õppeasutuses (Photographe
Lehranstaltdes Lette Bereins), vahepeal õuefotograaf Erwin Rauppi ühe assistendina.
Seejärel sõitis ta Münchenisse, kus läbis meistrikursuse (Lehr- und Derfuchs –
Unstalt für Photographie, Chemigrafie Lichtdruch und Grawüre zu München) ning jätkas
õppereisi tuntumate fotograafide ateljeedes, kus võis vastava õppemaksu tasumisel
praktilisi oskusi viimistleda.
Fotoateljee loomine
1910. aastaks oli Georg Johannesel vajalik algkapital kogutud, Peeter aga
saanud oma aja parima ettevalmistuse. Ka vajalikud sidemed olid sõlmitud ning vennad
kolisid alaliselt Tallinna. Ühine eesmärk realiseerus 25. oktoobril 1910, mil Eestimaa
kuberner andis vendadele tunnistuse ja loa ateljee ning kirjastuse avamiseks aadressil
Kuninga t. 1.
Ateljee loomisel ostsid Parikased fotograaf Spindleri endise äri koos hulga
ülesvõtetega, aja jooksul omandasid vennad rea eelkäijate negatiive, nende seas parun
Hucne, von Nassadeni, H. Tiidermanni, vendade Kristinite, Vändra fotograafi J. P.
Mihkelsoni ja paljude-paljude teiste kogud koos autoriõigustega. Enamus neist oleks
võinud hävineda, nüüd aga võib neid näha Parikaste fondides üle Eesti.
Eelkõige olid Parikased siiski fotograafid. Firma kandis nime Foto Parikas (kasutati veel
kummitemplit Parikas). Kogu säilinud arhiivis pole ühtegi negatiivi ega fotot, mis oleks
teisiti signeeritud. See on ka mõistetav, alustati ju firmamärgi kujundamist peaaegu
nullist ning vahetegemine autorsuse järgi oleks tavakliendi vaid segadusse ajanud. Kui
aga firmamärk juba kindel ning garanteeritud, oleks selle lõhkumine olnud veelgi
mõttetum. Ning kui rääkida vaid ateljeetöödest, siis vähemalt esialgu valmisid need
mõlema venna osalusel. Peeter oma avatud loomu, hea suhtlemise ja seltskondliku natuuriga
sobis ideaalselt ateljeefotograafiks. Tema areng on ajas jälgitav, põneva
portreemeistrina valmis paraadportreede kõrval ka mängulisi, isegi riukalikke
ülesvõtteid. Temast kujunes firma kvaliteedimärgi nähtav osa. Georg Johannes oma
talupoegliku põhjalikkuse ja rahuliku pedantsusega töötas laboris. See on fakt, et ta
ise ühtegi portreed ei pildistanud, pidades just seda tööd endale vastuvõetamatuks.
Nii kujundas tema firma kvaliteedimärgi peidetuma, ent samas väga olulise osa. Selline
koostööidüll ei kestnud kaua.
Peeter vajas tähelepanu, suurt rõhku pani ta atraktiivsusele, seltskondlikule elule. Nii
alustas ta kõikvõimalike ürituste, koosviibimiste, vastuvõttude jäädvustamist.
Estonia teatris oli ta igapäevane külaline ja ikka koos fotoaparaadiga. Tema pildistatud
etenduste, lavakujunduste, rollide ja näitlejate fotod on eesti teatriuurijatele
hindamatuks allikaks.
Kogu Eesti jäädvustamine
Lisaks tavaklientidele, keda aastast aastasse aina juurde tuli, alustasid
vennad pikemaajalist projekti, et jäädvustada kõik Eesti riigi-, kultuuri- ja avaliku
elu tegelased. Selleks saadeti välja nimelised kutsed, millest keeldumine ei tulnud kõne
allagi.
Georg Johannese teema oli arhitektuur, sellele lisandusid maastikuvõtted, inimeste
eluolu. Ta oli jaganud Eesti tsoonideks, mida ta vaid talle omase põhjalikkusega
“kammis”, jäädvustades praktiliselt kõike. Võiks ju arvata, et vaated on oma
realistlikkuses igavad. Aga ei, neis on peetud tähtsaks kompositsiooni tasakaalustamist,
valgusefektide tabamist ning võimaluste piires teravussügavustega mängimist.
Nii võibki öelda, et vendade tandem jäädvustas elu eri valdkondi teineteist
täiendades, andes tulevastele põlvedele küllaltki täpse ülevaate elust Eestis
ajavahemikul 1910 – 1940.
Eraldi vajab esiletõstmist vendade firma teine tegevussuund – kirjastamine. Selle
ärisuuna firmamärgiks kujundasid nad J. P. Parikas ja taas oli tegu ühise tegevusega.
Eks selles töös oligi mõlema osalus hädavajalik, sest eesmärk oli üks – nende
kirjastatud teosed peavad olema parimad. Nii see tükk aega ka oli.
Juba 1911. aastal anti välja fotoõpik “Fotograafia õpperaamat”, mis osutus nii
edukaks, et anti välja lõpuks neljas trükis. Lisaks ilmus aastate jooksul rida
erinevaid fotoõpikuid (“Väike fotoamatöör”, 1924; “Fotoamatöör”, 1929;
“1-he tunniga fotograaf”, 1931). Õpikuga saavutatud tuntust kinnistasid Parikased
arvukate temaatiliste postkaartide kogudega, riigi- ja kultuuritegelaste vaatekaartidega
ning kahe fotoalbumiga.
1920. aastal tähistati Tallinna 700. juubelit ning vennad koostasid kolm ühesugust
albumit, igas 25 originaalfotot, ning toimetasid need Londoni Eesti Saatkonna kaudu
Ameerika Ühendriikide ja Prantsusmaa presidendile ning Suurbritannia kuningale.
1923. aastal valmis suurteos “Eesti sõnas ja pildis”, kus Eestit tutvustati eesti,
inglise, prantsuse ja saksa keeles, illustreerimiseks lisati arvukalt fotosid. Just see
fotokeel oli mõistetav paljudele ning visuaalne avastus nii mõnelegi. Kui siia lisada
riigi ükskõiksus sellise teose kaasfinantseerimisel, võib vaid imestada vendade
riskivalmidust, mis lõpuks kuhjaga end õigustas. Album tuli välja anda lisatrükis ning
oleks tänaseski päevas avastuseks.
Vennad Parikased tegid enesereklaami kõrvalt ära suure töö Eesti teadvustamiseks nii
postkaartide näitusmüükidega erinevates Euroopa linnades kui ka albumite levitamisega.
Kui sellele loetelule lisada unikaalsed fotod Vabadussõjast, mida sõja algusest peale
jäädvustas Georg Johannes, hiljem ka Peeter, võikski nende tegevusele joone alla
tõmmata. Aga ei.
Üsna loomulikuks vist võib pidada vendade huvi kandumist hetke säilitamiselt
“liikuvatele piltidele”. Kampa astuti vendade Märskadega ning 10. septembril 1920.
aastal registreeriti Estonia-Film. Plaanid olid grandioossed kuni regulaarse
filmitööstuse rajamiseni välja. Tipuks jäi fotoalbumi populaarsusest indu saanud 1924.
aastal valminud ülevaatefilm “Filmikaameraga läbi Eesti”. Selle menu ulatus raja
tahagi.
Fotoklubi asutamine
1920. aastad olid vendadele triumfaalsed, oli tehtud tööd ja jätkati samas
vaimus. Tuntus ja populaarsus kasvas ning ka majanduslik seis paranes. Konkurente ei
peetud võrdväärseks. Arutelud fotost kui kunstist, mitte vaid leivateenimise
võimalusest sidusid vendi aina enam amatööridega, kelle otsingud olid leidnud laia
kõlapinda. 18. veebruaril 1921. aastal loodigi vendade initsiatiivil Eesti Foto-Klub
(EFK), kuhu kuulusid veel fotokunstnikud-amatöörid J. Mülber, R. Olbrei, H. Vanaveski,
A. Thomson jt. Klubi peaeesmärgiks seati fotonäituste korraldamine. Koos käidi ja
näitusi korraldati Parikaste ateljees. Klubiline tegevus algas hoogsalt, korraldati
klubisiseseid, rahvusvahelisi näitusi, Soome-Eesti maavõistlusi fotograafias.
Kogu selle välise edukuse juures ei arvestanud vennad aga reaalset olukorda, et ka
teistel tegijatel oli oma arvamus, nägemus fotograafia arengust. Need teised olid aga
paraku isikupärased fotograafid ja kriitika Parikaste küllalt enesekesksele tegevusele
aina kasvas.
Nii ilmuski 1926. aastal Parikaste senises tegevuses esimene tõsine konkurent –
klubiliikme Harry Malmi toimetamisel trükiti “Eesti Foto Almanak”. See aga vendadele
ei meeldinud. Väliselt viisakad, vaoshoitud ütlused viisid konfliktini, mille tulemusel
võimukamad tegijad astusid EFKst välja ja organiseerisid 1928. aastal Tallinna Fotoklubi
(TFK). See oli vendadele ootamatu ja ebameeldiv, ent nad ei loobunud käestlibisevast
juhtpositsioonist. Amatööride isepäisus asendati professionaalide ühiste
reglementeeritud õigustega. Peeter äratas varjusurmast Päevapildikunsti Ettevõtjate
Ühingu, mis 1931. aastal reorganiseeriti Eesti Meisterfotograafide Ühinguks (EMÜ).
Kuid allakäiku see ei peatanud, ühing fikseeris kindlalt elukutseliste fotograafide
õigused ja kohustused, mis tegelikkuses eemaldusid fotograafia loovusest ning
kunstilisusest. Jäi vaid argipäevane fikseerimine ja leivateenimine. Välisele
allakäigule lisandus veel vendade omavaheliste suhete teravnemine. Endisaegade
koostööst ei saanud juttugi olla. Ateljees töötas vendadest vaid Georg Johannes,
Peeter nautis Estonia-Filmi hästimakstud direktori kohta. Võlad aga kasvasid ja 1932.
aastal lahvataski krahh, kuulutati välja Estonia-Filmi pankrot ja Peetri tulevik oli
üsna tume.
Omavahelistele vastuoludele vaatamata aitas Georg Johannes olukorda lahendada, ta võttis
võlad enda kanda ja vormistas Peetri fiktiivselt ateljeesse tööle. Ent vennad vältisid
üksteist elu lõpuni. Mõlemad elasid kuidagi oma elu ja üritasid mitte kontakteeruda.


|Vennad Georg Johannes (istub) ja Peeter Parikas.
Negatiivid jäid terveks
1940. aasta natsionaliseeris kirjastusäri ja pangaarved. Esimene koosnes
ühest kirjutuslauast, teine aga üksnes nullidest. Tööd ateljees lubati esialgu
jätkata. 9. märts 1944 oli pea viimaseks tärminiks firma Foto Parikas tegevuses.
Pärast õhurünnaku esimest lainet jooksis Georg Johannes Hariduse tänavalt, kus ta
elas, ateljeesse Kuninga tänaval. Maja sisemus juba põles, pommitabamust maja õnneks ei
saanud. Perekond ja sõbrad leidsid Georg Johannese hommikul trepilt, põhiline väärtus
– negatiivid, olid aga päästetud. Hävinud oli osaliselt ateljee ja labori sisustus,
arveraamatud ja raamatukogu. Peetrile oli see märguandeks, septembris asus ta koos perega
laevale ja algas pagulaselu Rootsis.
Sõja lõppemise järel lubati Georg Johannesel esialgu jätkata tööd ateljees, kuni see
1949. aastal uue võimu poolt natsionaliseeriti.
Kolmekümneaastase tegevuse tulemuseks oli negatiivide omalaadne ikonograafiline arhiiv,
mis sisaldas enam kui 20 000 erinevat portreed. Teist sellise mahuga autorikogu eesti
fotoloos ei ole. 1949. aastal oli see unikaalne kogu määratud füüsilisele
hävitamisele. Neid hoiti esialgu Tallinna erinevates keldrites ja kui niiskus ei jõudnud
kõike rikkuda, otsustas “kompetentne komisjon” need hävitada. Õnneks aga läks
Parikaste sõpradel korda “seltsimehed” üle trumbata, kogud varastati lihtlabaselt ja
paigutati kindlatesse kohtadesse.
Parikaste arhiiv on jaotunud üle Eesti, suuremad kogud asuvad Tartus Kirjandusmuuseumis,
Tallinnas Linnamuuseumis, Teatri- ja Muusikamuuseumis, Ajaloomuuseumis.
Pärast 1949. aastat kuulus ateljee Teatriliidule ja Georg Johannesel lubati seal edasi
töötada. Juulis 1958 tunnistati ta esimese grupi invaliidiks: ta põdes kopsuvähki,
mille piinadest Georg Johannes Parikas vabanes 22. oktoobril 1958.
Venna surmast sai Peeter teada ajalehest. Ta töötas Drottingholmi Lossiteatri muuseumi
fotolaborandina, kuni ta 1966. aastal pidulikult pensionile saadeti. Selle ajani ta
keeldus Rootsi kodakondsusest, nüüd ei olnud enam valikut. Elu kulges vaikselt, kuni 6.
juulini 1972, mil lahkus ka viimane firma Foto Parikas esindaja, Peeter Parikas.
Vendade Parikaste postkaardid on praegu Kiek in de Köki VI korrusel välja pandud.
ÜLLE LILLAK