Krunt
Džungli südames ründas jaguar hobust. Ja kuigi ohver näitab katse vastu seista, on ilmselge, et teda ei saanud päästa. Loomad on rohkem inimesed. Röövloomade võitlus herbivooriga on sarnane mehe ja naise vastasseisuga. Hobuse graatsilised jalad tuletavad naistele meelde ja karvad. Taimed on suured. Maalikunstnik kasutas oma maine järgi rohkem kui 20 rohelist tooni, mida ta oli väga uhke. Tundub, et kunstnik peitis metsa maagiliste olendite salapärane sügavus. Aga see, mis tõesti oli nende tiiteliste taga, oli teada ainult Rousseau'le.
"Jaguari rünnak hobusel" Rousseau
Vahetus, millega kujutatakse jaguari rünnakut hobusele, tugevdab ärevuse tunnet. Loomulikult on hobune toiduahelas lüli ja selle tapmine on looduses loomulik asi. Kuid me ei püüa selliseid stseene vaadata. Rousseau kujutas teda ka lapseliselt lihtsalt, erksates värvitoonides. Ja see on heidutav.
Rünnak džunglis, 1891
Kontekst
Rousseau oli juba küps mees, kui ta hakkas tõsiselt maalima. Ta ei õppinud kunagi kellegagi, selle tulemusena on tema maalide proportsioonid moonutatud, vormid on lihtsustatud, perspektiiv ja varjud puuduvad.
Kui 1885. aastal rendis ta töökoja avamiseks ruumi, toetasid mõned kunstnikud nõu ja tegusid. Umbes samal ajal näitas ta esimest korda oma teoseid õnnetu salongis. Ja ta naeruvääristati. Aga Henri Rousseau uskus endasse ja ootas, et teised teda mõistavad. Ta kogus maalide kohta välja trükiseid, lootes tunnustust. Kuid kahjuks kummardas avalikkus ja võrdles oma lõuendit laste joonistusega. Kunstniku sõber, maalikunstnik Robert Delone ütles: „Teises ajajärgus oleks ta maalinud lossi seinad kunsti patroonide järgi. Meie puhul on ta sunnitud olema tavakodanikele loll, ta on nii tõsine, nii rahulik. Mis mõttetu iroonia saatus!
Snake charmer, 1907
Kui Rousseau oleks kunstnikuna haritud, ei oleks me ilmselt kunagi näinud oma maagilisi töid. See oli isoleerimine reeglitest nende banaalse teadmatuse tõttu, mis võimaldas tal näidata oma unistuste ja fantaasiate pilte täielikult. Kaasaegne kunst ei oleks sama, mida me seda teame, kui sajandivahetusel Rousseau ei hävitanud tegeliku ja fantaasia vahelist seina.
Kunstniku saatus
Rousseau saatus ei olnud lihtne. Advokaadibüroos, kus ta töötas pärast koolitust, tegi noormees vea - ta varastas raamatupidamisosakonnast väikese summa raha. Loomulikult vallandati ja saadeti kohtusse. Püüdes põgeneda vanglast, nõustus Rousseau 7-aastase sõjaväeteenistusega. Pärast isa surma vabastati ta orbude perekonna ainukese toitjana teenistusest. Rousseau pensionis ja sai tolliameti ametnikuks. Ta hakkas pühendama oma vaba ja isegi vaba aega tööst joonistusele.
Mõne aasta pärast oli Rousseau teenistusest teenistusest lahkumine, et end ja tema perekonda mingil viisil toetada, sunnitud andma viiulitunde ja joonistama pilte tellimuseks, müües neid penne. Haruldane inimene tunnustas Rousseau andeid ja võttis vastu tema progressiivse nägemuse. Üks neist asjatundjatest oli Pablo Picasso. Kui ta tänaval Rousseau'ga kohtus, müüs ta oma maali lõuendina, mida teine kunstnik tööks kasutas. Noor Picasso, kes õppis Rousseau'd, kutsus kapten oma auks pidulikule banketile. Sellised näited on aga haruldased. Sagedamini naeratas Rousseau silmis.
Autoportree, 1890
Oma maalides segatakse tegelikke objekte väljamõeldud. See näeb välja täpselt samamoodi nagu unenäos, kui ebareaalne näib meile üsna käegakatsutav. Samal ajal ei jätnud Rousseau Prantsusmaalt isegi päeva. Aga tema taga oli fikseeritud Mehhiko ruumide asjatundja pilt. Selle eest on süüdi luuletaja sõber Guillaume Apollinaire. Ta pühendas ühe oma teose Rousseau'le, kus kirjeldas Henri reisi Mehhikosse. Kunstnik, mis on mässumeelne müsteerija, ei kinnitanud midagi, kuid ta ka ei lükanud ümber.
Varsti enne tema surma - 1910. aastaks hakkas Henri Roussea järk-järgult tundma. Kuid maalikunstnik on juba tervist langetanud. Mitte-tervendavad haavad tema jalgadel põhjustasid gangreeni, millest ta suri. Matustel oli ainult 7 lähedast sõpra, kellega Rousseau võis oma fantaasiaid jagada, olles kindel, et need inimesed ei petta oma naiivset ja usaldavat südant.