Kes ei proovi, see ei saa. Nii et tasub proovida;)
30 Oktoober 2007
Koerageen
Nüüd on see kindel. Meil möllab suguvõsas koerageen. Ehk lahtiseletatult tähendab see seda, et elu ilma koerteta pole õige elu. Täna sai mu blondu õeraas õnnelikuks kuldse retriiveri omanikuks.
Ja seda mürinat, mis lahti läks, kui koera tõutunnistusele vaatasime, kuuldi nähtavasti seal pool Emajõge ka. Arvake ära, mis on koera nimi?
Otse loomulikult Blondie
Pildil on esimesed minutid uues kodus. Vastse koeraomaniku koht on otse loomulikult oma koera kõrval.
Ja meie pojaraas (kes on viimastel päevadel päris mitu korda Karlssoni multikat vaadanud ja seetõttu on oma koera teema eriti eredalt päevakorras) ohkas pilti nähes: oh, nii armas. Emme, millal ma oma koera saan?
27 Oktoober 2007
Keksutekk
Meil oli eile lasteaias memme-taadipäev. Meie Vana* küsis jupp aega tagasi, mille üle lasteaialastel hea meel oleks. Keksutekk oli üks ja kindel soov.
Igatahes sai Vana tehtud keksutekk ütlemata vinge. Kleepisime igaks petteks libisemisvastased nupsud ka teki alla.
Loodetavasti keksivad lapsed mõnuga.
Muud ka: meite laps tuli eile koolist tubli tunnistusega.
Kõik viied!
Täiesti mõnus, ma ütlen
_______________________________________
*Vana – kui meie suur tütar veel väike oli, pani ta lähikondsetele oma nimed. Vanaemad on meil Vanad, vanaisa on Papa.
24 Oktoober 2007
Mökerdamislainel ehk lõngavärvimine, vol1
Ma pole üldse originaalne, kui ütlen, et pärast seda, kui Kriuks2
varakevadel lõnga vildikatega värvis, tekkis mul ka jube isu katsetada. Mõni nädal tagasi sain meheemalt portsu maavlillast lõnga, korjasin laste vildikad kokku ja esimene tulemus on selline:
Protsess iseenesest on ütlemata vahva. Mulle kohe meeldib lödistada, plätserdada jne. Sõnaga: esimesel õhtul panime vildikad likku. Et apetiitseid värve oli vaid kolm (lilla, roheline ja punane, ülejäänud pliiatsid olid veel liiga joonistamiskõlblikud), võtsin neljandaks kevadest pärineva munavärvi (sinise).
Teisel päeval: lõng purki, purk potti ja pliidile. Pärast pooletunnist kuumutamist panin törtsu äädikat, lasin veel mõne aja seista ja voilaa! Valmis oligi!
Nüüd olen täie hooga kudumislainel. Katsetasin oma sada korda, mis oleks kõige kabedam muster/koekiri, et lõng mõnusalt esile tuleks. Kudusin, harutasin, kirusin. Lõpeks taipasin, et lõnga kõige suurem väärtus on lõng ise. Ja ei teinud sokile ühtki edevat palmikut ega kabedat nuppu. Hoopis lained tegin. Sokisäärele. See tundub pildil (jessas, kui keeruline on oma jalga pildistada) suts suur, eksole. A ausalt, ma ei põe elevantsustõbe
. Lihtsalt hullust entusiasmist lõin tsutike liiga palju silmuseid vardale. Õnneks jalas on mõnus.
Lainemustri võtsin Suurest sokiraamatust, iga kaheksas rida kootakse osaliselt esimesega kokku (pahemal pool võtta pahempidiste silmuste lõimelõngad vasakule vardale ja kududa järgneva silmusega parempidi kokku).
Ahjaa, nii ääremärkuse korras: spordikauged persoonid ikka EI tohi hooga sportlikuks hakata. Kui õhtul hullunult harjutusi teha (nt kõhulihaseid treenida), siis võib mürki võtta, et järgmisel hommikul on nimetet lihased ropult valusad.
19 Oktoober 2007
Ööd, need on meil toredad
Pärast seda, kui eile päeval, keset kõige kosutavamat iluund, mörises üks mu penidest eriti sügav-mahlakal häälel otse mu voodi all ning seda saatis nelja käpa meeleheitlik kriipimine (ta lihtsalt on nii suur, et voodi alla/alt pääsemiseks peab laskma end külili ning siis käppadega sibades roomama), otsustasin, et aitab! Barrikadeerisin voodiesise laste pisikeste toolidega ning sättisin koerte lebotamisteki ahju kõrval eriti kohevaks. No ei pea nad magama voodi all.
Otse loomulikult unustasin ma need toolid üsna ruttu. Ja kui pojaraas ärkas keset ööd ning nõudis selga oma Ämblikmehekostüümi (ilma lihtsalt ei saavat enam sekunditki magada!), koperdasin pimedas täie hooga toolidesse. Seepeale arvasid penid, kes seni üsna rahumeelselt olid oma magamiskohaga leppinud, et pätid on majas. Nende arusaam kodukaitsest paraku ei ühti absoluutselt meie omaga. Et sööstaks, rind kummis, kurikaeltele vastu või umbes nii. Looda sa! Nemad suutsid loetud sekunditega lükata toolihunniku eest, pugeda voodi alla ning seal lõugama pista.
Siinkohal jätan märkimata need mõned vängemad sõnad, mis herr teinepool, kes ühtäkki keset madinat ärkas, üle huulte lasi ning jätkan sealt, kus koerad olid taas voodi alt väljas, pojaraas kostüümivaba magamisega leppinud (proovi sa ikkagi magada, kui puhvismuskliline kostüüm seljas) ning meie ka magasime. Peaaegu.
Just siis arvas naabrite pisike nähvits, et on kõige õigem aeg meie provvale kosja tulla. No vanem koer, see dogiloom, on praegu meil eriti daam. Igatahes kostsid õuest eriti võrgutavad haugatused, millele meie süleloom vastas täiesti ebadaamilike hüüatustega: “Ma olen siin! Ma olen siin!” Ei mingit võrgutavat eputamist. Ta isegi ei püüdnud luua illusiooni, et on raskesti kättesaadav. Häh. Käis aina akna juurest ukse juurde ning ohkis südantlõhestavalt.
Olgu tänatud maaelu, pean siinkohal märkima. Sest kella kuue ajal läks naabritädil uni ära ning ta taipas oma koera koju kutsuda.
Ja nüüd, kus võiks käia see kõige suurem trall, nemad magavad. Sügavalt. Ei ole õiglust siin ilmas, ei ole.
A see kelm pilt sai tehtud mõned head päevad tagasi. Mõtlesin, et teeks mõned toredad esindusklõpsud ja sättisin koerad kenasti seisma. Ise peibutasin neid vorstitükiga, et nad ikka mulle otsa vaataks. No see oli viga
18 Oktoober 2007
Meestelaenutus
No minu päev on nüüd päästetud. Just vaatsin, et ei midagi erku ja põnevat, a tarvitses mul korraks msn-i logida, kui sõbranna saatis lingi
Igatahes pole enam muret, kui oma kallis kassa on nõnda hõivatud, et ei saa
a) minuga kinno tulla,
b) kodutöid teha;
c) massaa˛i pakkuda. Meestelaenutus hoolitseb kõige selle ja veel rohkemagi eest.
Aitäh, poisid, sai tubli suutäie naerda
16 Oktoober 2007
Pojaraasu talvekampsik & Ämblikmees
Kõik kahtlused mu vaimse tervise aadressil on lubatud, sest ma ise ka kahtlen, kas kõik on ikka korras, kuna see kampsik siin sai kootud varrastel number kaks. Lõng oli kah õhuke. Aga päris äge sai. Hea selga tõmmata, nt jope alla külmemate ilmadega.
Kampsunisaaga sai alguse millalgi kevadel. Mõtlesin toona, et jube lahe on võtta käsile miskit mahukat. Mida muudkui teed ja teed ning ei pea üha mõtlema, et mida, kirevase päralt, nüüd järgmiseks ette võtta. Tegelikult see ikka jube lahe pole, kui kood ja kood, aga kootud ei saa. Nii ma võtsin ja kudusin vahelduseks samast lõngast mõlemale põnnile sokid. Hoopis libedamalt läks.
Nende mõne kuuga muutus ka kampsunisaaja. Alul mõtlesin, et tütrele. Aga tema viskas selle suvega nõnda palju pikkusesse, et heal juhul sobiks see nabakampsuniks. Tegelikult ongi värvid päris poisilikud, nii et ongi hea, et töö mõneks ajaks seisma jäi.
Vähemalt nõnda palju olen ma arenenud, et kui mõni töö kord jääb pooleli, siis ta ei jää enam igaveseks seisma, st on tõsine oht, et ta saab ka ikka valmis tehtud. Varemalt pidi asjategu võtma päevakese, muidu kippus mu võitlusvaim raugema. A mida aeg edasi, seda enam mulle meeldib protsess ise: alustuseks mõtled, kuidas ja millest, otsid lõnga, põnevaid ideid, ja siis hakkad tegema. Igatahes siin ta siis nüüd on, mu kaua tehtud kaunikene.
Ja eile tuli õeraas Rootsist tagasi ning nüüd on meil kodus päris oma Ämblikmees. Oi, seda riidejuppi oodati kui ilmaimet. Ma olin enam kui kindel, et ega meie pojaraas seda kuud, mis õde tööl oli, vastu pea ning unustab oma soovi. Võta näpust! Iga hommik algas küsimisega, et kas Tessu juba tuleb? Lõpuks ta tuligi ning täna käib selline tants ja trall, et lausa lust
Sõnaga: rollimängud on meil väga moes.
12 Oktoober 2007
Mõned piinlikud hetked
Ma ei tea, kuidas teiega, aga mõnikord, kui mul õhtuti hoobilt und ei tule, lasen mõtte rändama. Eile tegin selle vea, et hakkasin vaagima, millised on mu elunatukese piinlikumad hetked. Ja püüa siis magada, kui järjest tulevad meelde sellised asjad:
· Seda esimest armastab mu ema rääkida kõige võimatumates kohtades. Ise ma seda õnneks ei mäleta, sest teemaks on mina ja mähkmed. Või noh, mähkmete sisu. Igatahes ei jätnud see püdel värk aastast mind mitte külmaks ja nii ma siis kasutasin rõõmsalt ära vanemavaba momendi ning ilustasin oma võrevoodi pulk pulga haaval. Pikantsemad üksikasjad jätan ma igaks juhuks kirja panemata.
· Fekaaliõnne on mul hiljemgi olnud. Varateismelisena koostasin (hiilgava) plaani, kuidas pätsata sovhoosi vikipõllult herneid nii, et me vahele ei jääks. Sättisime end ööseks sõbra küüni heintesse magama. Keskööl siis läksime. Alul hiilisime hirmus vaikselt, aga põlluvaht ei maganud (või olid need teised raksuskäijad?). Robinal põllu veerest minema joostes valisime otsetee üle heinamaa. Aga seda, et ühel persoonil õnnestub kaks (!) korda järjest lehmakoogi sisse kõhuli räntsatada, ei oleks ma uskunud. Sõbrad kinnitasid küll kangelaslikult, et ega väga hullult haisegi, aga no mul endal on ka ikka nina peas.
· Tol samal päeval, küll mõned tunnid varem, tulime pinginaabriga poest. Läksin anekdoote rääkides hoogu nii, et sõbranna naeris, naeris ja naeris, kuniks naeris oma püksid märjaks. Pärast seda pole ma anekdoote suurt kõnelnud.
· Otse loomulikult käisime pinginaabriga üha kinos, kõik need armsad lembefilmid (päritolumaaks ikka India) jne. Tõsi, tol korral oli asi lembestseenidest kaugel, vaatasime rõvedat õudukat lima pritsivatest ämblikest. Koduteel tundus, et iga teise põõsa taga on üks nondest peidus. Korraga lendas mulle sääsk suhu ja otse loomulikult ma sülitasin. Vastutuult. Ja kui siis sõbranna karjudes jooksma pistis, et limaämblikud ründavad...
· Kinoskäikudest veel: kaks poissi kakles kord me maja ees. Oi, läksin tõsiselt keema ja virutasin poisile, kes teise oli mutta surnud ja seejärel uhkelt mu juurde astus, toreda paremsirge. Näost kaame, tuikus ta minema. Mõni aeg hiljem sain teada, et kutid võitlesid tol korral õiguse eest mind kinno kutsuda.
· Enamasti olin ma koolis pailaps. A tol korral suutis mu lemmikõpetaja mees (kes ka juhtumisi oli õpetaja) meie klassi nii pöördesse ajada, et istutasin talle enne meie tundi toolile knopka. Muidugi ei istunud ta selle tunni jooksul kordagi. Järgmises seevastu istus. Ja mul on siiani jube häbi.
· Mida aeg edasi, seda enam on olnud kordi, kus ma kellelegi helistades hõikan entusiastlikult: “Ma kuulen!”
· Nojah, ja sellest, kuidas ma kord sada aastat tagasi korraga kolme poiss-sõbrakandidaadiga peol käisin, ma parem ei räägi.
Ilmselgelt ma valetaks, kui ütleks, et sellega asi piirdub. Igatahes kõkutasin eile poole ööni ja siis hakkasin kuduma. Selle, et ma silma pilgutamata täna lõngapoes tubli portsu raha laiaks lõin, kannan ma vähese ööune arvele.
08 Oktoober 2007
Ämblikmehe lummuses
Ei pea mitu korda arvama, et mõistatada, kelleks ihkab saada üks kolmeaastane poisslaps. Ikka mõneks superkangelaseks. Meie majja on saabunud Ämblikmehevaimustus. Õhtune unejutt – emme, räägi sellest, kuidas Ämblikmees päästab väikese poisi ära. Hommikune lastaedaminek – emme, kas Ämblikmehed ikka käivad ka lasteaias?
Kentsakal kombel pole meie laps tänini ühtki Ämblikmehefilmi/multikat näinud. Ainult juttu on olnud, et kui kunagi mõni selline filmike peaks meite maile jõudma, siis läeme kinno vaatama.
Igatahes on nüüd pisikesel fännil oma Ämblikmehemüts. Kootud nr 3,5 varrastel Steinbach Wolle Jumbo lõngast. Igale vardale loodud 32 silma. Alustuseks mõned sentimeetrid soonikut, seejärel muster (pärit Suurest sokiraamatust), ülimalt lihtne ja mõnus kududa: silmuste arv peab jaguma neljaga.
1. rida punase lõngaga parempidikoes,
2. rida punasega pahupidi,
3. real: 3 silmust sinise lõngaga parempidi, 4. silmus tõsta kudumata paremale vardale. Korrata kuni rea lõpuni.
4. sama nagu 3. rida
5. sama nagu 3. rida
Seejärel alustada jälle 1. reast.
06 Oktoober 2007
Tants ja trall lasteaias
Reedel tähistati koolides õpetajate päeva. Kuidas kuskil, aga enamasti saavad õpetajad mõnusa, töökohustustest prii päeva. Mis lasteaiaõpetajate poolelt vaadatuna tundub ropu ebaõiglusena, sest kui koolis võtavad päevaks ohjad enda kätte lõpuklasside õpilased, siis lasteaia vanema rühma lastelt on seda ilmselgelt liig palju nõutud.
A vaat sel aastal tegime me teistmoodi.
Võtsime tordi ja lilled näppu ning saatsime toredad tädid esiteks torditama-kohvitama ning siis ära koju.
Täna hommikul ärgates tänasin saatust, et ma mingis meeltesegadushoos lasteaiaõpetajaks ei läinud õppima. Ma poleks nõnda raske ametiga lihtsalt hakkama saanud.
Algus oli otse loomulikult ilus. Kuna vanemate huvi polnud õpetajate päeva vastu just eriti suur, jagus igasse rühma kaks lapsevanemat. Söögitädi jäi ka turvaks ja toeks, kui kogenematuil peaks miski üle jõu käima.
Igatahes alustuseks nunnukesed magasid. Või vähemalt teesklesid magamist. Aga kui siis tants ja trall lahti läks, oli selge, et need alguses olnud hingetõmbeminutid kulusid marjaks ära.
“Emili emme, kuule, teil sellel punasel koeral on nii väike pea, et ju tal see aju on ka ikka hästi pisike?”
“Emili emme, tule, ehitame rongi!” Turnin üle klotside, autode ja laste ning valmistun legojuppi haarama, kui rongiehitaja nördinult mind korrale kutsub: “Me ehitame RONGI, mitte autot!” Tõmbab legotüki mu käest ning surub teise asemele.
Järgmiste tundide jooksul me: mängime autodega, nukkudega, joonistame, paneme puslesid kokku, ehitame legodest ronge ja vastame küsimustele. Neid sajab minutis vähemalt sadakond.
Igatahes tundub ukse kinnivajumise heli viimase lapse järel eriliselt ilusana.
Aga järgmisel aastal läheme uuesti!
PS. Arvake ära, mis on meie lasteia keskmises rühmas kõige popim mäng?
Õigesti vastavad need, kes pakuvad oatõmmet kõrrega
Sõnaga, see köidab pikkadeks minutiteks lapsed laua taha, et pärast tohutut pingutust silmade särades teatada: “Emili emme, ma sain KUUS uba teise topsi tõstetud!”
05 Oktoober 2007
Törts muidujuttu ja tsutike käsitööd
Sattusin ükspäev lugema üht vana Pere ja Kodu
, kus kirjutati, et 9.-10. eluaastal toimuvad lapse elus suured muutused.
Jutt täiesti õige, nagu meie tirtsul uus aastake ette keeras, on meil kodus pisike maailma pärast südamevalutaja/kriitik (njah, kentsakas kooslus, aga nii on).
Ta mõtleb nii imetabastele asjadele, et kuulad, suu ammuli ja mõtled, kust see kõik ometi tuleb?
Ja eile esitles ta oma uut laulu. Ma kuulasin ja pisardasin.
Usaldasid, uskusid,
kuid ma vedasin sind alt.
Tean, et tahad kaduda,
kuid see ei lahenda.
Mis tehtud, ei seda saa muuta. Kui vaid saaks…
Keerad küll selja,
kuid see ei aita.
Pole tarvis, ära nuta!
See pole abiks,
nii halvas kui heas, ma tean.
Olen tundnud palju seda,
kui lähedane kaob.
Miks küll nii,
et üks liigutus muudab kõik?
Pole tarvis, ära nuta!
(Sassu, 9)
Käsitööosas pole ma laiselnud. Emil-poiss sai endale Ämblikmehesokid (muster Suurest sokiraamatust, värvikombinatsioon nähtud Isetegijas ühes vahvas blogis, mida ma praegu hooga leida ei suuda).
Asjaosalise tungival nõudmisel tuli üks pilt teha koos Ubaga, kellest on viimasel ajal saanud Emsu suur lemmik. Muidu kiire pööruga poiss on koeraga tegeldes vana rahu ise. Mis on tõsiselt mõnus:
Sassule kudusin randmesoojendajad. Värvi pärast oli algul ninakirtsutamist, et roosa, see on ju nõme värv.
Hirmus piin on kududa peenikest lõnga peenikeste varrastega, st hirmus aeglaselt edeneb. Tegelikult ei midagi keerulist, palmikud ja mõned õhksilmad, aga ma olen tulemusega rahul.
Eile lubasin endale jubekiirete aegade vahele ühe lõõgastushommikupooliku. Alustuseks kosmeetik (mmm, mõnna) ja siis väike kaltsukatiir. Olin juba aegu nillinud ühes spordipoes üht jakki, aga krõbeda hinna pärast (veidi üle 2000 krooni) selle üha ostmata jätnud. Ja eile leidsin kaltsukast selle jaki! Tõsi, uhket firmamärki peal ei ole (õnneks jätavad märgid mind külmaks), aga muidu täpselt sama: värv, tegumood ja hind ...145 krooni. Täiesti super!