Sama lugu on vabariigi juubelipeoga. Ka selle eeskava on juba käivitunud. Eesriie tõusis selle nädala teisipäeval ja lavale paiskus suur hulk vabatahtlikke artiste. Tulid need, kes nõudsid, et Ojasoo ei tohi mingil juhul pidulikku aktust lavastada, kuna ta on naisepeksja. Tulid need, kes nõudsid täpselt sedasama, aga põhjusel, et Ojasoo on õilsale rahvuslusele rõvedat multikultit eelistav liberast. Aga tulid ka need, kes Ojasoo kaitsele viskusid, kasutades erinevaid taktikaid – kas sõimates kriitikuid või rääkides pikalt-laialt andestamisest ja uuest võimalusest. Peaaegu iga arvamusliider pidas oma kohuseks püünele ronida ja midagi öelda. Uudisteportaalid ja sotsiaalmeedia keesid päev otsa nagu pudrupada – peab tunnistama, et esimene vaatus õnnestus hiilgavalt.
Usun, et enne 24. veebruari mängitakse maha veel mitu haaravat stseeni, aga põhiline on muidugi see, mis juhtub viimases vaatuses. Eesti Rahva Muuseumi koguneb 1500 külalist. Traditsioonilist lava ega saali ERM-is pole, need sulavad kokku, seega on iga pealtvaataja ühtlasi ka osaline Suures Šõus. Ja mitte ainult nemad, pimedas talveöös marsivad tõrvikutevalgel ekrelased, teisel pool muuseumit piketeerib Feministeerium. Kogu üritust kannab üle ETV, seega on publikuks terve eesti rahvas.
Mis küll võiks olla selle hiiglasliku happening’i kulminatsioon? Kas Ojasoo lüüakse pidulikult risti? Või vastupidi, inimesed poetavad häbelikult maha muuseumi uksel neile jagatud kivid, sest keegi ei tunne end piisavalt patuvabana, et neid süüdlase pihta heita? Vahest torgitakse paharetti lihtsalt tikuvõileibadest tõmmatud tikukestega? On võimalus tragöödiaks, on võimalus karnevaliks.