„Oled sa enne millegi sellisega sõitnud?” uurib off-road’i mitmekordne Eesti meister ning mullu ka lätlastele nende endi kodumaal tuule alla teinud Toomas Land. Raputan pead, mille peale mees muutub pisut tõsisemaks.
„Pane igaks juhuks turvavöö peale ning ära mingil juhul jäsemeid masinast välja pista, võid neist üsna lihtsalt ilma jääda,” ütleb ta. Mitte hirmutamiseks, vaid ohutuse pärast. Tegemist ju motospordi ühe ekstreemsema alaga, kus igasugune hooletus või hajameelsus võib kurjalt kätte maksta.
Täidan korraldused vastuvaidlemata. Toomas vaatab mind hindavalt ning küsib: „Kas kardad?” Olen sunnitud jälle pead raputama. „Ei oska nagu midagi karta,” lausun ma häälel, millest ei puudu ka teatud enesekindlus.
„Ei oska nagu midagi karta,” osatab Toomas ning muigab kergelt. Järgmisel hetkel tunnen, kuidas auto ilma ühegi hoiatuseta paigalt võtab ning kiirendus mu vastu istme kõva seljatuge surub. Pori lendab ning adrenaliin tulvab verre.
Veel ma rõõmustan uute kogemuste üle, aga kui masina nina vana karjääri serva ületab ning järsku allapoole sööstab, lahtub mu lõbusus märgatavalt. Hoian kõvasti kinni, kuid sellest hoolimata kerkib tagumik justkui iseenesest õhku ning viivuks valdab mind kaalutuse tunne. Maalt mul siiski määratud lahkuda ei ole, sest gravitatsioon teeb oma töö ning prantsatan kogu keharaskusega vastu polsterdamata istet.
Aju registreerib terava valuaistingu, kuid lükkab sellega tegelemise edasi, kuna ees on ootamas juba uued katsumused Oro off-road’i ringrajal Põlvamaal. Valu aga … tuleb hiljem tagasi.
Mitte masin ei sõida, vaid juht
Mitmest meistritiitlist hoolimata peab Toomas Land enda kõige suuremaks saavutuseks off-road’i Eesti meistrivõistluste käimatõmbamist. Peaaegu tema koduõuel asuval Oro ringrajal peetakse tavaliselt mai keskpaigas selle jõukatsumise üks suurem ja populaarsem etapp – Oro Offroad.
Ilmselt seetõttu ei valmista talle masina juhtimine maastikul, mis meenutab mõne postapokalüptilise linateose kulisse, mingeid raskusi. Minul seevastu on tublisti tegemist enda kinnihoidmisega, kui auto puude vahelt uuesti mäkke tõusmist alustab.
Halba aimates surun end istmesse ning haaran mingist kangist, kuid midagi ei juhtu. Mootor möiratab, kabiini kohal kõrguvast summutist paiskub pahvakutena musta tossu välja ning peast käib läbi mõte, et nüüd veereme peaaegu püstloodis järsakust käkaskaela tagasi alla. Õnneks seda ei juhtu ning juba põrutame põrguliku tempoga mööda märksa laugemat maad edasi.
„Off-road’is ei ole olulised ainult masina tehnilised omadused, vaid ka juhi oskused ja kogemused,” sõnab Toomas ning loetleb kiiresti üles terve rea asju, mida üks ala tõsine harrastaja teadma peab. „Orienteeruda peab oskama, samuti kaarti lugeda ning GPSi, harvemal juhul ka kompassi kasutada.”
Nendest veel tähtsamaks peab ta siiski looduse tundmist. „Puud, põõsad ja taimed eelistavad kasvada väga erinevatel pinnastel. Kui seda tead, siis oskad kindlasti ka rada paremini valida,” on Toomas veendunud.
Vaatan uskumatul pilgul pidevalt üles ja alla rappuvat maastikku ning üritan selle detaile tähele panna. Pean tahtmatult tunnistama, et see ei taha kohe kuidagi õnnestuda. Tunnen siirast huvi, kuidas millegi konkreetse märkamine sellise tempoga üldse võimalik on.
Mitte ainult proffidele
„Tegelikult hoidsin ma end isegi natuke tagasi,” tunnistab Toomas, kui korraks peatume, et pisut hinge tõmmata. Katsun oma läbiklopitud keha mugavamalt istuma sättida ning mõtisklen endamisi, mida see kõigest natuke üle tonni kaaluv masin tegelikult suudab. Igasuguseid trikke, saan kohe teada.
Vesi, muda, peaaegu püstloodis tõusud ja laskumised ei ole Toomase töökojas käsitööna valminud sõidukile mingi probleem. Põhiosas kümnest eri autost kokku pandud masin on ehitatud täpselt Toomase käe järgi ning ta suudab sellest kahtlemata maksimumi välja võtta.
Sõidame piki karjäärinõlva ning mul on kohati kange tahtmine käed läbi lahtise akna välja sirutada, et auto üle katuse ei veereks. Maapind on hirmuäratavalt lähedal, kuid suudan oma refleksid vaos hoida. Saan aru, miks off-road’iga tegelema asudes pole kohe mõtet väga karmi masina rooli ronida. See lihtsalt ei lõpeks hästi.
Toomas kinnitab, et tegelikult saab off-road’i mõnusid nautida ka täiesti tavalise maasturiga. Mitte küll suvalistes kohtades paarutades, sellist suhtumist ta heaks ei kiida ning peab pigem liiklushuligaanile omaseks käitumiseks, vaid võistlustel.
Ka Eesti meistrivõistlustel on tänavalegaalsetele autodele mõeldud ning neile oma võistlusklass tehtud. Toomas soovitabki huvilistel just sealt alustada. Kui meeldima hakkab ja rahakott lubab, võib märksa äkilisemate masinate juurde edasi liikuda. Aga ei pea.
Võib ka lihtsalt pealtvaatajana maasturimeeste ja -naiste (ka neid leidub off-road’i entusiastide hulgas) jõukatsumistele kaasa elada. Külluses närvikõdi ja adrenaliini pakub seegi.
Ellujäämistarkusi algajale:
· Ära topi jäsemeid masinast välja – võid neist ilma jääda.
· Ära võta lahtisi esemeid masinasse – võid nendega vastu pead saada.
· Ära roni kohtadesse, mida sa ei tunne – parimal juhul võid ainult autost ilma jääda, halvimal aga …
· Kuula, mida sulle räägitakse, ja tee, mida sulle öeldakse.
Oro Offroad 2016
Orol on korraldatud erineva formaadiga off-road-sõite ja võistlusi alates 2009. aastast. Järjekordne Eesti meistrivõistluste Offroad ringrajaetapp leiab seal aset 13.–15. maini.
Võistlusrada on ehitatud spetsiaalselt selleks, et pakkuda nii võistlejaile kui ka pealtvaatajaile adrenaliinirikast ja põnevat elamust. Eriti on mõeldud pealtvaatajaile, kelle jaoks on rajatud teed raja põnevamate kohtadeni.
Võistluskohas on eraldi telkimisala, toitlustus ja õhtuti meelelahutusprogramm.
Vaata lisa SIIT.
Lugu ilmus ajakirjas 30+.
Digiajakiri 30+ on sisult ja vormilt kirev ja eklektiline. Aga selline, lugematutest eri värvi, suuruse ja kujuga tahkudest koosnev on ka elu ise. Ja seda võiks olla ka vanusesse 30+ jõudnud inimese mõttemaailm ja tundeelu.
Sellepärast ongi ajakiri 30+ valmistatud nende poolt ja neile, kelles on säilinud teadmisjanu, mässumeelsus ja mängurõõm. Sinule.