Oodata seepärast, et Queenslandi tennisekeskuse peaväljakul pidi Kaia mäng olema kolmas. Oletasime, et see toimub millalgi pärast ühte pärastlõunal, kuna esimesed mängijad alustasid hommikul kl 10:30. Tegelikkuses oli aga kell juba neli läbi, kui Kanepi-Petkovic lõpuks platsile said - eelmised kaks mängu olid veninud arvatust oluliselt pikemaks.
Isiklikult, kes ma ootamisi ei salli, oleks pikk, algusest kokkulepitu võrra mitmetunnine hilinemine mu kohe kindlasti rivist välja löönud. Kaiat ei tundunud see üldse morjendavat - ta mängis esimese seti suurepäraselt, võites Petkovici 6:1 (või siis kõigutas see vastast, kes mängu käima ei saanud... :). Tegelik elu algas teises setis.
Kõik te olete kindlasti kursis, et meie Kaia jõudis poolfinaali päris tugevas võitluses, 7:6 (7) tulemusega. Järgnevalt edastan veidi telgitaguseid, mis toimus kohapeal (ja andku lugeja andeks võimalikud tennise-terminoloogilised vead, sest kirjutan blogi öösel, pika päeva järel).
Pat Rafter Arenat, Queenslandi moodsaima tennisekeskuse parimat väljakut jälgisid tuhandete pealtvaatajate silmad (pluss muidugi Austraalia telekanali Seven2 võimsad videokaamerad jm moodne lindistamistehnika). Publiku poolehoid tundus kalduvat sakslanna suunas - ei teagi, kas kaastundest, et ta algul niivõrd tugevalt kaotas, või lihtsalt, et sakslaste kogukond on Austraalias päris suur.
Oli hetki, kus Kaia servis "ässa", ja plaksutamist praktiliselt polnud. Kui vastane sai serviga punkti, kajas võimas areen hüüetest ja aplausist. See on see va Eesti viga - me oleme väike ja tundmatu rahvus. Mingil hetkel arenes mul vestlus selja taga pingsalt jälgu mängiva Hong Kongi mehega. Loomulikult polnud tal aimugi, kus asub Eesti. Mu tavapärase tüüpjuhatuse "next to Finland" peale muutus tüüp rahulolevalt õnnelikuks (Eesti-müsteerium sai lahendatud!) ja teatas, et ta on ka kunagi "England"-is käinud.
Niisiis juhtuski mängu lõpupoole, et me, eestlastest pealtvaatajad, kümmekond inimest, vahel plaksutasime ka siis, kui ilus tennisemäng seda tegelikult ei lubaks. Ehk et hüppasime kohapeal häälekalt rõõmust, kui Andrea lõi võrku - vahele jätmata viisakat pausi, mis paneks plaksutamise mitte võrkulöömise, vaid oma võistleja ärgitamise arvele.
Vahepeal plaksutasime kindlasti liiga palju. See võis olla üks põhjus, miks Andrea hakkas Kaiale selliseid tulivihaseid lööke laduma, et erilist võimalust vastata ei jäänud, ning punktiseis muutus veel tiba kriitilisemaks. Õhk lausa särises pingest! Nii mõnigi me pealtvaatajatest ei suutnud enam toolil istuda, vaid hüppas pöörastel hetkedel üles ja võttis paar sammu. Kaia võit oli üpris napp ja tuli viimasel hetkel. Andrea tegi teises setis järjest tublimat mängu, astudes tugevalt Kaia kandadele, samas kui Kaia tegi lõpus nii mõnegi vea.
Ja lõpuks see tuli - võit, kergendus!! Põgusa käepigistuse järel vastasega andis Kaia publikule intervjuu.
"Me oleme vaimustuses, publik on vaimustuses sellest mängust, kust polnud lihtne võitjana välja tulla," tõdes intervjueerija.
"Ma ei valmistunud tänavu ette mitte nii palju, kui varasematel aastatel, kuid siiski piisavalt, viimati Pattaya laagris," rääkis Kaia.
Küsimusele, milline on ta suhe poolfinaali vastase Francesca Schiavonega, vastas Kaia, et nad on korduvalt teineteise vastu mänginud, ja pikkade turniiride tulemusel on ta alati võitnud.
Areeni ukse taga tulid austraallastest pealtvaatajad õnnitlema ja põsemusisid jagama meile, eestlastele, nagu võitnuksime isiklikult. Tunne oligi täpselt selline ja rõõmus fänniklubi suundus pubisse edasi võitu tähistama. Väljateenitult. Ega´s midagi muud, kui juba homme õhtusel poolfinaalil pöidlad pihku!