30 päeva parema meheni 23. päev: õppige manuaalset oskust
Lugesin huvitavat artikkel pühapäeval New York Times kus toimetus palus 8 kunstnikul joonistada oma isadest portree ja nimetada üks asi, mida nende isa saab / võiks teha, aga nad ei saa. Vastused olid huvitavad ja panid mind mõtlema asjadele, mida mu isa saab teha, mida ma ei saa. Nagu puhas relv. Ja nahka põtra. Kuigi see pole üldiselt tõsi, näib minu vanuste inimeste seas, et meie isad on palju käepärasemad kui meie. Mõnikord kujutan ette, mis juhtuks, kui toimuks terrorirünnak või looduskatastroof, mis hävitaks meie elektri ja häiriks ühiskonda. Kui paljud meist seisaksid murul ja kraapiksid pead, olles täiesti abimatud selle kohta, mida edasi teha?
Käeliste oskuste õppimine on siiski midagi enamat kui ellujäämine. Mehed on loodud olema produktiivsed, looma asju oma kätega, nautima mehelikku rahuldust asjade lahti võtmisel, nende toimimise nägemisel ja uuesti kokku panemisel. Käeliste oskuste andmine isalt pojale on lakanud. Ja meie digiajastul toimub suur osa sellest, mida me teeme nii töö kui ka meelelahutuse nimel, sageli immateriaalses vallas, kus on ka immateriaalsed tulemused.
Võib arvata, et käsitöövajadus on meie kõrgtehnoloogilistel aegadel muutunud ebaoluliseks. Kuid kuigi kätega töötamine ei pruugi teie toimetulekuks enam vajalik olla, ei tähenda see, et see oleks teie hinge jaoks vajalik. Vajadus käsitöö järele on igavene. Sõnastamaks, miks see nii on, pöördun Mathew B. Crawfordi poole, kelle uus raamat, Poeklass kui Soulcraft, muudab käsitööoskuse argumendi palju paremaks, kui mu tagasihoidlik kirjutamisoskus kunagi suudaks. See väljavõte tuleb Uus Atlantis:
'Igaüks, kes on hea kasutatud tööpingi turul, peaks rääkima Virginias Richmondis asuva edasimüüja Noel Dempsey'ga. Noeli askeldav ladu on täis metallist treipinke, freespinke ja lauasaagi ning tuleb välja, et suurem osa on pärit koolidest. EBay on sellistes seadmetes täis, ka koolidest. Tundub, et kaupluseklass on minevikuks muutunud, kuna õpetajad valmistavad õpilasi ette teadmistöötajateks saamisel.
Samal ajal on viimastel aastatel välja kujunenud insenerikultuur, mille eesmärk on 'teoseid varjata', muutes meie kasutatud esemed otseseks kontrollimiseks arusaamatuks. Tõstke nüüd mõnele autole (eriti saksa autole) kapuuts ja mootor näib natuke sarnane virvendava, ilmetu obeliskiga, mis koopaelanikke filmi avapildis nii vaimustas. 2001: kosmose-odüsseia. Sisuliselt on kapoti all veel üks kapuuts. Sellel hiilival varjatusel on erinevaid vorme. Väikeste seadmete koos hoidmiseks mõeldud kinnitusdetailide jaoks on sageli vaja esoteerilisi kruvikeerajaid, mida pole tavaliselt saadaval, ilmselt selleks, et uudishimulikud või vihased sisemisi üle ei kuulaks. Seevastu meenutavad vanemad lugejad, et kuni viimaste aastakümneteni olid Searsi kataloogides kõigi seadmete ja paljude muude mehaaniliste kaupade õhkinud osade skeemid ja kontseptuaalsed skeemid. Oli lihtsalt enesestmõistetav, et tarbija nõudis sellist teavet.
Tundub, et tööriistade kasutamise langus annab märku meie maailma elamise viisi muutumisest: passiivsem ja sõltuvam. Ja tõepoolest, vähem on juhuseid sellist meeleolu, mida kutsutakse esile siis, kui võtame asjad enda kätte, kas neid parandada või teha. Mida tavalised inimesed kunagi valmistasid, seda nad ostavad; ja mida nad kunagi enda jaoks parandasid, asendavad nad täielikult või palgavad remondiks eksperdi, kelle eksperdiparandus hõlmab sageli eelnevalt valmistatud asendusosa paigaldamist.
Nii et võib-olla on küps aeg soositud idee uuesti läbivaatamiseks: käeline pädevus ja sellega kaasnev hoiak ehitatud materiaalse maailma suhtes. Ei töötajatena ega tarbijatena ei kutsuta meid enamjaolt sellist pädevust kasutama, enamus meist igatahes, ja pelgalt selle kasvatamise soovitamine tähendab ohtu nende inimeste pilkele, kes peavad end kõige raskemaks: kõva peaga ökonomist toob välja ostetava valmistamise alternatiivkulud ja kõva peaga koolitaja ütleb, et vastutustundetu on noori harida ametite jaoks, mis on kuidagi mineviku töökohad. Kuid me võime peatada, et kaaluda, kui kõvasti need eeldused on ja kas need ei lähtu hoopis vastupidi omapärasest idealismist, mis suunab noori tungivalt kõige kummituslikuma töö poole ...
Käelise töö psüühiline kaebus
Alustasin elektriku abistajana neljateistkümneaastaselt ja asusin pärast elektrikõrgkooli Santa Barbaras väikese elektritööstuse ettevõttega. Nendel aastatel ei lakanud ma kunagi nautimast seda hetke, töö lõppu, mil lüliti ümber keeraksin. 'Ja seal oli valgust.' See oli kogemuste oskus ja pädevus. Minu töö mõjud olid kõigile nähtavad, nii et minu kompetents oli reaalne ka teistele; sellel oli sotsiaalne valuuta. Kaupmehe põhjendatud uhkus pole kaugeltki tasuta „enesehinnangust”, mida õpetajad justkui võluväel õpilastele jagaksid
. . . . meisterdamist võib defineerida lihtsalt soovina midagi enda heaks teha. Kui esmane rahulolu on sel viisil sisemine ja privaatne, toimub sellegipoolest mingi eneseavamine. Nagu Alexandre Kojève kirjutab:
'Töötav mees tunneb maailmas ära oma toote, mis on tema tööga tegelikult muutunud: ta tunneb end selles ära, näeb selles oma inimlikku reaalsust, avastab ja avab teistele oma inimkonna objektiivse reaalsuse , algselt abstraktsest ja puhtalt subjektiivsest ideest, mis tal endal on. '
On teada, et rahuldused sellega, et maailmas käsitsi pädevuse kaudu konkreetselt ilmutataks, muudavad mehe vaikseks ja kergeks. Tundub, et need vabastavad teda tunnetatud vajadusest pakkuda lobisemist tõlgendused enda väärtuse õigustamiseks. Ta saab lihtsalt näidata: hoone seisab, auto töötab nüüd, tuled põlevad. Kiitlemine on see, mida teeb poiss, kellel pole maailmas reaalset mõju. Kuid käsitöö peab arvestama eksimatu hinnanguga reaalsusele, kus inimese ebaõnnestumisi või puudujääke ei saa tõlgendada.
Harrastajad ütlevad teile, et oma mööbli valmistamist on majanduslikult raske põhjendada. Ja siiski nad püsivad. Jagatud mälestused kinnituvad meie elu materiaalsetele suveniiridele ja nende tootmine on omamoodi osadus nii teistega kui ka tulevikuga. Leides end ühel suvel Berkeleys lahtistest otstest, ehitasin mahagonist kohvilaua, millele ma ei säästnud vaeva. Sel ajal polnud mul kohe isaks saamise väljavaateid, kuid kujutasin ette last, kes moodustab sellest lauast kustumatuid muljeid ja teab, et see oli tema isa töö. Kujutasin ette, kuidas laud tuhmub tulevase elu taustale, nii selle teostamise defektid kui ka paratamatud plekid ja armid muutuvad piisavalt tekstuurseks pinnaks, et mälu ja tunded võiksid selle külge kleepuda märkamatute lisade korral. Põhimõtteliselt võib öelda, et meeste toodetud püsivad kasutusobjektid „toovad kaasa maailma tundmise, selle kombed ja harjumused meeste ja asjade, samuti meeste ja meeste vahekorra kohta”, nagu ütleb Hannah Arendt. 'Inimmaailma tegelikkus ja usaldusväärsus sõltuvad peamiselt asjaolust, et meid ümbritsevad asjad, mis on püsivamad kui tegevus, millega need loodi, ja potentsiaalselt isegi püsivamad kui nende autorite elu.'
Kuna käsitöö viitab objektiivsetele standarditele, mis ei tulene minast ja tema soovidest, esitab see väljakutse tarbimiseetikale, nagu hiljuti väitis sotsioloog Richard Sennett. Käsitööline on uhke selle üle, mida ta on teinud, ja hoiab seda kalliks, samal ajal kui tarbija heidab kõrvale asjad, mis on tema uue rahutu poole püüdlemisel täiesti töökorras. Käsitöömeister on siis omastavam, seotud rohkem olemasolevaga, varasema töö surnud kehastusega; tarbija on vabam, fantaasiarikkam ja nii väärtuslikum nende arvates, kes meile asju müüksid. Võimalus materiaalselt mõelda materiaalsetele kaupadele, seega kriitiliselt, annab teatud sõltumatuse turunduse manipuleerimisest, mis tavaliselt juhib tähelepanu kõrvale mis asi see on assotsiatsioonide kaudu intiimse tagaloo juurde, mille mõte on kaubamärkide vaheliste väikeste erinevustega liialdamine. Tootmisjutustuse tundmine või vähemalt selle usutav ettekujutamine muudab reklaami sotsiaalse narratiivi vähem tugevaks. Kaupmehel on ideaalse tarbijaga võrreldes vaesunud fantaasiaelu; ta on rohkem utilitaarne ja vähem antud hüppelistele lootustele. Kuid ta on ka autonoomsem ... ”
Kuigi Crawfordi veendumused viisid ta töölt lahkumiseni DC mõttekojas töötama, et saada mootorrattamehaanikuks, ei pruugi teie valge kraega töö lõpetamine olla võimalik või isegi soovitav. See on okei, kui teile meeldib teie valge krae. Oma kätega töötamise mehise rahulolu võite ikkagi omandada, õppides oskusi vabal ajal. 50 aasta tagune meeste stereotüüp oli pilt, kuidas kutt lõputult garaažis nokitseb. Kuigi see pilt on tuhmunud, alustame täna selle tagasitoomisega.
Tänane ülesanne: õppige manuaalset oskust
Kas olete kunagi jälginud, kuidas mõni mees teie tualetti parandab või õli vahetab, ja soovis, et ta teile arve esitades oleksite veidi käepärasem? Noh, täna on teie ülejäänud elu esimene päev. Täna valite käsitsioskuse, mida olete alati õppida soovinud, ja astute esimesed sammud selle omandamiseks. Siin on mõned oskused, mida võiksite kaaluda õppimisega:
- Kuidas oma jalgratast häälestada
- Kuidas auto õli vahetada
- Kuidas puu langetada
- Kuidas teha raamaturiiulit
- Kuidas paigaldada laeventilaatorit
- Kuidas teha elektrijuhtmeid
- Kuidas lekkiv kraan korda teha
- Kuidas mööblit valmistada
- Kuidas puumaja ehitada
- Kuidas tekki ehitada
- Kuidas plaati panna
- Kuidas oma auto pidureid vahetada
- Kuidas jootekolvi kasutada
- Kuidas puitu lõhestada
- Kuidas lõket teha
- Kuidas relva puhastada
- Kuidas aed ja maastik
Ideaalis peaksite valima oskuse, millega saate kohe tegelikku praktikat. Nii et ideede saamiseks, mida õppida, vaadake majas ringi, mis on katki.
Ilmselgelt ei saa te neid oskusi õppida ühe päevaga. See ülesanne nõuab lihtsalt, et astuksite vähemalt ühe sammu uue manuaalse oskuse õppimise suunas. Need sammud võivad hõlmata, kuid ei ole nendega piiratud:
- Raamatukogust väljaregistreerimine või oskuse kohta raamatu ostmine
- Veebivideo vaatamine või veebiallika lugemine selle kohta, kuidas seda oskust teha
- Kui teil on sõber või pereliige, kes oskab oskusi teha, juhatab teid läbi või annab teile nõu
- Registreerumine kursusele, kuidas kohalikus tehnikumis oskusi teha
- Kui asute New Englandi piirkonnas, võiksite vaadata kohta nimega Üleeile Vermontis. See on disaini- / ehituskool, mis korraldab nädala ja nädalavahetuse pikkuseid kursusi kõigest, alates puusepatöödest ja müüritisest kuni naha-raami kanuu ehitamiseni.