„Meie rahvuslik identiteet on meile oluline."
„See on meie emakeel. Me ei taha ära kaduda!"
Väikeste rahvaste jaoks on need väited enesestmõistetavalt õiged. Eesti kristlaste jaoks on ilmselge, et iga rühm sooviks ülistada, palvetada, Piiblit lugeda ja oma usku väljendada omas keeles ja oma kultuurile vastavalt. Suuremate rahvaste keskel elavate vähemusrühmade jaoks aga tähendab see „ebaharilikku" käitumist. Nende keel ja taust erineb enamuse omast ning seetõttu sildistatakse nende usutöö etnilisuse või rahvuslikkuse sildiga ning suhtutakse sellesse skeptilisuse ja võõristusega.
Kas rahvuslik usutöö loob ebajumala? Mõnedki kirikujuhid on sellist muret väljendanud. Näiteks kui komi kristlased tegelevad põhjalikult emakeele ja rahvusliku identiteedi küsimustega, ega nad sellega ei eemaldu kõige olulisemast? Kas nad sellega mitte ei lase silmist evangeeliumi lihtsaid tõdesid, keskendudes igavikuliste küsimuste asemel ajalistele? Ega nad sellega ebajumalat ei loo, kaotades Jumala kui sihi? Hiljuti kuulsin üht välisriigi kirikujuhti lausumas, et me peaksime kõik need kultuuriküsimused unustama ja „lihtsalt evangeeliumi kuulutama!" Lihtne on süüdistada väikseid rahvusrühmi ülemäärases keskendumises kultuuri- ja keeleküsimustele, raisates jõudu, mida tuleks keskenduda Jeesusele. Kas see tegelikult nii on? Küsimus ootab vastust, mis aitaks meil endid mõista ja anda teadmise, kuidas vastata neile, kes meie rahvuslikku misjonit kritiseerivad.
Kõigepealt uurigem vastuseks, kuidas Jumal suhtub rahvastesse. Ehk teisisõnu, kui Jumal sind vaatab, mida ta näeb?
Jumal lõi rahvad, mitte üksikisikud.
Paulus kirjutab Ap 17:26-28, „Tema on teinud ühestainsast kõik rahvad elama kogu ilmamaa peal ning on neile seadnud ettemääratud ajad ja nende asukohtade piirid... Nagu ka mõned teie luuletajaist on öelnud: „Sest ka meie oleme tema sugu."" Jumal ei loonud Aadamat kui isoleeritud üksikhinge. Jumal lõi terve aia – maailma, kust Aadam võis leida kõike, mida ta vajas, ja kus Jumal aitas tal hakkama saada, et ta laieneks pereks, hõimuks, rahvuseks. Isegi pärast pattulangemist muretses Jumal Aadama ja ta järglaste eest, kui neid sai palju ning nad arendasid uusi toidutootmisviise, riideid jmt.
Mt 6:28-32 näitab, et Jumal muretseb just selliste igapäevaste asjade eest. See tähendab, et kui mõni rühm arendas välja oma riietuse ja toidu, oli Jumal seal nendega. Kui Jeesus õpetas meid paluma „Meie igapäevast leiba anna meile tänapäev" (Lk 11:3), tähendab see, et Jumal on selle andja, ning toit, mille ta annab handile, erineb eestlase ja hiinlase omast. „Meie igapäevast leiba anna meile tänapäev" tähendab, et Jumal annab meile erinevaid toiduvalmistamisviise. See kõik on erinev, aga väga maitsev!
Jumala hoolitsev käsi, mis annab meile meie igapäevases elus toidu, riietuse ja kõige muu, ongi põhjuseks, miks Paulus võis Apostlite tegude 17. peatükis öelda, et Jumal lõi kõik rahvad, sest rahvad koosnevadki nendest igapäevastest olemistest ja tegemistest. Rahvas on inimrühm, mida ühendab ühtne identiteet, keel, kultuur ja tavad. Rahvast ei saa olla ilma ühtsete tavade ja kultuurita. Jumal hoolitseb iga loodud rahva eest aktiivselt, andes meile meie igapäevase leiva ja riietuse. See tähendab näiteks, et maride kaunilt tikitud riietus sündis Jumala abiga. Nende kunst on Jumala kingitus nendele! Nagu ütleb Jaakobus, kõik hea ja täiuslik tuleb Jumalalt (Jk 1:17).
Mis keeles me taevas räägime?
See on oluline küsimus. Kes on taevas? Kas taevas oleme kõik juudid? Õnneks on Jumal andnud vastuse Ilm 7:9-10, kus Johannes kirjutab: „Pärast seda ma nägin, ennäe: suur rahvahulk, keda ükski ei suutnud loendada, kõigist paganahõimudest ja suguharudest ja rahvastest ja keeltest seisis trooni ees ning Talle ees, valged rüüd üll ja palmioksad käes. Nad hüüdsid suure häälega: „Pääste on meie Jumalal, kes istub Troonil, ja Tallel!"
Johannes vaatab taevasse ja näeb, et need erijooned, mille abil me maa peal üht rahvast eristame, on ka taevas säilinud! Me märkame kohe, kas keegi on idamaalane, aafriklane või eurooplane, ning seda märkas ka Johannes. Maa peal nähtavad inimkonna erinevused on olemas ka taevas. See ei tohiks olla üllatus, sest see lähtub loogiliselt kristlikust usust ihu ülestõusmise kohta. Taevas on ülestõusnud hant füüsiliselt ikka hant edasi. Kuna see füüsiline erisus on olemas ka taevas, siis see teadvustab meile, et Jumal väärtustab seda erisust! Erisus lisab ilu, nagu ka aed eri lilledega on kaunim kui aed ühesuguste lilledega. Jumal lõi erisuse, Ta väärtustab seda ning soovib, et see oleks olemas igavesti taevas!
Taevas ei säili mitte ainult füüsilised erisused! Johannes mainib oma ilmutuses just keeli. Johannes ütleb, et ta nägi eri rahvaid. Kuid keeli ei ole võimalik näha, miks ta siis just keeli mainib? Kerkib küsimus, mis keelt Johannes oma ilmutuses kuulis. Vastus on selge: Johannes mainis kõiki eri keeli, sest ta kuulis neid!
Kui Jumal tahab inimkonna füüsilisi erisusi säilitada taevas, kui punapäid on ka udmurtide seas taevas sagedamini kui teiste rahvaste seas, kas siis ei ole loogiline, et Jumal soovib keelerikkust samamoodi säilitada?
Kui Jumal sinu peale vaatab, mida Ta näeb?
Selle küsimusega me alustasime ning nüüdseks oleme leidnud vastuse: Jumal näeb sind. Ta näeb su nahavärvi, juuste värvi, näokuju ja silmi. Iga rahva tunnusjooned on Jumalale teada ning Jumal armastab neid. Tema on need loonud ja Ta soovib neid säilitada igavesti taevas. Mingem veelgi isikulisemaks: sinu isiku tunnusjooned, mis eristavad sind kõikidest teistest, säilivad ka taevas. Sa oled ikka seesama edasi, sest Jumal armastab sind ja peab sind kauniks! Selline on ihu ülestõusmine!
Johannese märkuses keelte olemasolu kohta taevas ilmneb, et Jumal armastab lisaks rahvaste füüsilistele tunnusjoontele ka kultuurilisi, sest keelest algab kultuur. Mis keelt me taevas räägime? Kõiki keeli! Igaüks räägib emakeelt, tänades Jumalat igaviku eest! Kuid nende eri keelte keskel saame me kõik üksteisest aru, selles mõttes ei ole taevas mingit eraldatust!
Johannes räägib, et me kanname puhtuse märgina valgeid rõivaid. Kõik kuri meie elus, kultuuris ja ihus pühitakse ära. Aga sina jääd ikka sinaks, mina minaks, komid komideks ja marid marideks, sest Jumal armastab sind, mind, komisid ja marisid selle eest, mis nad tõeliselt on! Jumal on loonud iga rahva, seega ka kõige pisemad neist, isurid ja vadjalased on väärtuslikumad kui me suudame ette kujutada. Neid armastab Jumal!
Nelipühi on taeva eelmaitse. Kui Johannes nägi nägemuse eri rahvusest ja keelest inimhulkadest taevas Jumalat kiitmas, tuli talle arvatavasti meelde sarnane kogemus aastakümneid varem nelipühi aegu Jeruusalemmas, kui eri rahvustest inimesed kuulsid eri keeltes Jumalat kiidetavat. See seos Ap. 2 ja Ilm. 7 vahel muutub veelgi sügavamaks, kui uurime nelipühi kirjeldavat Vana Testamendi lõiku Joel 3:3-4.
Joeli prohveteering puudutab lõpuaegade keelt: „Ma annan tunnustähti taevas ja maa peal, verd ja tuld ja suitsusambaid. Päike muutub pimedaks ja kuu vereks..." (Joel 3:3-4, tsit. Ap 2:19-20). Jeesus rääkis suurtest tunnustähtedest taevas (Lk 21:25) ja päikese pimenemisest enne Tema tulekut (Mt 24:29). Kuu muutumisest vereks on juttu Ilmutusraamatus 6:12 ning järgnevad peatükid 8 ja 9 on täis verd, tuld ja suitsu. Joel ei räägi siin lihtsalt mingist ühe päeva sündmusest Jeruusalemmas, vaid kogu maailma lõpust!
Nelipühi on taeva eelmaitse. Ap 2:11, kus apostlid kuulutasid eri rahvusest inimestele igaühe „oma keeles/murdes" (kr dialektos, vt ka 8), kuulis rahvas räägitavat „Jumala suurtest asjadest." Ilm 7:10, kuuleb samamoodi Johannes erikeelseid inimesi Jumalat kiitmas. Nelipühi on vaid kiire pilk sellesse, kuidas Jumal näeb ette meie kiitmist igavikus. Jumal armastab meid. Ta lõi rahvad ja Ta tahab sellist füüsilist ja kultuurilis-keelelist inimrikkust säilitada taevas igavesti.
Tänapäeva misjon rõhutab eriliselt Piibli tõlkimist ning emakeeles palvetamist ja Jumala kiitmist. Osaliselt on selle põhjuseks selle tõhusus evangelismis, kuid tõhusus ise ei saa olla põhistiimuliks. Nelipühi ei olnud ennekõike evangelism, selle sisuks oli „Jumala suurte asjade" ülistamine (Ap 2:11). Jumala ülistamine toob kaasa tõhusa evangeeliumi kuulutamise, nagu ilmnes nelipühil. Eesmärgiks on siiski Jumala ülistamine, see sõnum ei ole meie, vaid Jumala kohta! Kui kõik need keeled ja kultuurid on Jumalale väärtuslikud, kui ta ise on need loonud, siis anname me Jumalale au, austades seda kaunist kingitust, mis Ta on andnud. Suurimaks võimalikuks ülistuseks on nelipühil alguse saanud tegevuse täitumine taevas. Kõikide rahvaste vägi ja erisused, mis on ühinenud Jumala ülistuseks, on kõige imelisem viis selle erinevuse rikkalikult loonud Jumalat kiita! Nelipühi oli vaid taeva eelmaitse!
Rahvuslik usutöö, mis kulutab jõudu emakeelse muusika arendamiseks ja kultuuri säilitamiseks, ei loo sellega mingit ebajumalat, mis võiks meid eemaldada kõige olulisemast, vaid on ettevalmistus selleks suurimaks ülistusteenistuseks taevas. Rahvuslik usutöö võib aga muutuda ebajumalaks, kui meie fookus nihkub Jumalast eemale. Kui see on kultuur kultuuri pärast, siis on see muutunud ebajumalaks. Kuid kui omakeelse kultuuri kaudu ülistatakse Jumalat tänus ja armastuses kõige selle eest, mis ta on loonud, siis ei tohi seda hukka mõista, vaid vastupidi julgustada, sest see, mis sündis nelipühil, sünnib ka taevas.
„Meie rahvuslik identiteet on meile kui väikerahvastele väga oluline."
„See on meie emakeel. Me ei taha ära kaduda!"
Ma nõustun ja kogu südamest toetan neid tundeid nende sõnade taga. Kuid kristlasena eelistaksin ma öelda:
„Meie rahvuslik identiteet on and Jumala käest ja Talle oluline."
„See on meie emakeel. Me ei taha ära kaduda! Me kasutame seda Jumala ülistamiseks taevas, seega hakakem seda kasutama!"
Mark P. Nelson
Eesti Evangeelse Alliansi misjonijuht
Hõimurahvaste Aeg, 2013 2(10) lk. 10-12.