Mul on vahel selliseid päevi, kus ma olen lihtsalt ärev. Justkui ilma põhjuseta. Selline ärevus kestab tavaliselt terve päev, Ma ei tea, kust kohast see tuleb ja ma ei oska sellega midagi peale hakata. Siis ma olen justkui halvatud ja ma lihtsalt istun selle ärevuses sees. Ma ei taha midagi teha, ma tahan lihtsalt istuda ja passida. Mul on kehv olla.
Täna on üks selline päev. Mul on klomp kurgus nagu ma hakkaksin nutma kohe, kui võimaluse saaksin. Ma käisin Tütrega jalutamas ja kõndisin endale märkamatult kaugemale, kui ma tahtsin. Lisaks sellele on meie uue kodu otsingud täielikus ummikus. Ma ei saa aru enam, kuhu me liigume. Ma ei näe ega tunne tulevikku. Ma olen kuidagi väga. sügavalt. kurb. Nii kurb.
Asi ei ole selles, et ma saan täna aasta vanemaks. Ma ei põe mingi vananemise pärast, mul pole mingit sünnipäevakriisi. Ma lihtsalt tunnen nagu ma oleksin lõksus. Võib olla peaksin tasakesi pikutama ja tunnetama maailma enda ümber. Võib olla see silub mu sakke.