Filed under: 1988
Rahva Hääl: 1988, 25. november, lk.3.
KÕIK PEA PEALE
“Eesti on igast küljest okastraadiga piiratud, et sotsialismiideed sisse ei pääseks,” märkis tollase kodanliku valitsuse kohta sarkastiliselt Jaroslav Hašek, kes 1920. aastal Eesti kaudu Vene sõjavangistusest kodumaale tagasi pöördus.
Liigutavalt naiivne usk, nagu seisneks õnn eraldumises, on paljudel minu hõimlastel ilmselt säilinud ka inimkonna globaalse vastastikuse sõltuvuse ajastul. See annab ennast tunda ka dokumentides, mis võeti vastu (mitte ilma märgatava surveta väljastpoolt) käesoleva aasta 16. novembril Eesti NSV Ülemnõukogu erakorralisel istungjärgul. Eriti tuntav on see Eesti põhiseaduse muudatustes, mille kohaselt vabariigi kõrgemad võimuorganid võivad teatud juhul seisata NSV Liidu seadusandlike ja muude aktide rakendamise või kehtestada neile piirid. Enne seda kehtinud formuleeringu sisu oli täiesti vastupidine: juhul, kui Eesti NSV ja üleliiduline seadus lahknevad, kehtib viimane.
On muide üldse saanud kombeks uskuda, et ümberkorralduste läbiviimine on lihtsamast lihtsam. Lihtsalt kõik tagurpidi! Pööra kõik pea peale, ja ongi kogu perestroika. Nüüdsest tuleb kodanlikku Eestit näha ainult roosas valguses, kõiki nõukogude-aastaid aga ainult mustana. Mitteformaalsed liikumised püüavad üksteist selles “kõik vastupidis” hasartselt üle trumbata. Näiteks alternatiivne noortefoorum soovitas hiljuti teha lõpp “marksikesksete ühiskonnateaduste” õpetamisele, see-eest aga viia koolidesse sisse… usuõpetus. Tõsi, esialgu küll veel mitte kohustusliku õppeainena. Esitati nõue lammutada (!) ja pühkida maa pealt minema Teaduste Akadeemia. (Resolutsioonis olid vihased noored mehed siiski armulised ja leidsid olevat võimaliku jätta akadeemiale koordineeriv osa.)
Kas maksab siis imestada, et kõiki “Moskva” ettevõtmisi, sealhulgas ka praegu arutusel olevaid seaduste projekte, soovitatakse käsitleda ainult n.-ö. salakavaluse presumptsioonist lähtudes, eeldades, et keskuses ainult selle peale mõeldaksegi, kuidas vaest Eestit ahistada.
Muidugi ei tekkinud see presumptsioon tühjale kohale. Tõukeks olid mõnede liiduliste ministeeriumide ja teiste ametkondade ambitsioonid ja tuleb öelda, et kaugeltki mitte läbimõeldud ettevõtmised. Need ministeeriumid ja muud ametkonnad on muutunud omapärasteks sotsialistlikeks transnatsionaalseteks kompaniideks, kes tegelikult ei hooli ei rahvastest ega loodusest. Ent milleks siis last koos pesuveega välja heita? Kas tõesti selleks, et ametkondi ohjeldada, tuleb tingimata NSV Liidu Ülemnõukogu ja Liidu valitsust õõnestada? Kas selleks on vaja püüda muuta meie võimas föderatsioon rabedaks konföderatsiooniks, mingiks haugi, luige ja vähi liiduks?
Kujutagem endale ette armsat pildikest, kui 15 liiduvabariigi pealinnas hakatakse iga üleliidulise seaduse ja määruse puhul mõtlema, kas seda tunnustada või tagasi lükata. Ja miks ainult viieteistkümnes? Mõelgem idee loogilise lõpuni, nagu seda soovitas juba Sokrates. On ju veel ka autonoomsed vabariigid. Võib-olla peaks näiteks Abhaasi ANSV seadma kahtluse alla nii üleliidulised kui ka Gruusi seadusesätted? Et kehtigu need Gudautas, aga mitte Gagras? Või kui juba “täiesti vastupidi”, siis sätestada, et lõpliku veto õigus on külanõukogul?!
Ainult tavamõtlemise tasandil ja suurte tundepuhangute mõjul tundub kõik lihtsamast lihtsam. Nii on tekkinud ka ettekujutus, et keskuse abitus tuleb kohtadel kindlasti kasuks. Elu on aga vastuoluline ja dialektiline, tihtilugu paradokse täis. Tuleks hoolikalt ja eelarvamusteta kõik variandid läbi kaaluda. Pole sugugi välistatud, et just praegu nõuavad liidu- ja autonoomsete vabariikide huvid keskvõimu tugevdamist, mitte aga selle nõrgendamist. Meie päevade kogemused näitavad, et vabariikide lahkhelid võivad tekitada suure, isegi traagilise pinge. On tõenäoline, et üleminek regionaalsele isemajandamisele tekitab vähemalt esialgu uusi lahkhelisid ja konflikte, mis võivad meie ühist kodu kõigutada. Ainult küllalt autoriteetne kõrgem (seadusandlik, täidesaatev ja kohtu-) võim, kellele vabariikide ühisel nõusolekul on antud suured õigused, võib tagada selliste konfliktide piisavalt erapooletu ja õiglase lahendamise.
Võtkem sisse palderjani, jahtugem maha ja tunnistagem, et tegemist on ilmse ülepakkumisega. 16. novembril oli meil 16 silma. Hasardis tõmbasime juurde veel ässa. Lõhki! Tahaks loota, et see emotsioonide puhang ei kutsu Moskvas esile täiesti õigustatud, kuid ebaotstarbekat vastupidise suunitlusega puhangut ning et vabariigi Ülemnõukogu otsusest püütakse heatahtlikult leida esmajärjekorras seda ratsionaalset iva, mida võib nii või teisti arvesse võtta ettevalmistumisel väga tähtsaks NLKP Keskkomitee pleenumiks, mis on pühendatud rahvussuhete täiustamisele. Vaevalt et on mõistlik võtta enne pleenumit vastu vabariigi seadused Eesti NSV riigikeele ja kodakondsuse kohta. Mulle näib vaieldamatuna, et seni on nende seaduste ümber tekkinud ažiotaaž andnud ainult ühe tulemuse – vabariigis on rahvussuhted märgatavalt teravnenud. Tuleks veidi maha jahtuda, hiljem aga nende seadusprojektide juurde tagasi pöörduda.
Ilmselt poleks paha ka veidi järele mõelda praegu Balti liiduvabariikides (ja mitte ainult seal) puhkenud ägeda ideelise ja poliitilise võitluse gnoseoloogiliste ja klassi- (või ajalooliste) juurte üle. Teatud (või vastupidi, üpris umbmäärased) jõud õhutavad väga järjekindlalt rahvuslikke ja ärgem kartkem seda sõna, ohjeldamatuid natsionalistlikke kirgi, seejuures vahendeid valimata. Need jõud on üsna palju saavutanud. Läti NSV prokurör J. Dzenitis (“Pravda”, 19. nov. k.a.) kirjutab mõnedest iseloomulikest võtetest ja sellest, et massiteabevahendid tema vabariigis, välja arvatud ajalehed “Cina” ja “Sovetskaja Latvija”, on tegelikult parteilise kontrolli ja mõju alt väljunud. Ma arvan, et väga sarnane on olukord ka Eestis. Paljude ajalehtede toimetajad osalevad ise hasartselt kirgede üleskütmises või on ära hirmutatud ja moraalset terrorit kartes mängivad peamiselt ühte väravasse.
NLKP Keskkomitee Poliitbüroo liige, Keskkomitee sekretär V. Tšebrikov pööras Eestis viibides tähelepanu näiteks sellele, et Rahvarindel (koosneb peamiselt eestlastest) ja Interliikumisel (koosneb peamiselt mitte-eestlastest) on üpris erinevad võimalused: Rahvarinne saab raadios ja televisioonis rääkida nii palju kui tahab ning kogu trükiajakirjandus on täis Rahvarinde seisukohtade propagandat, Interliikumisel aga sellist võimalust pole. Sellele tuleb veel lisada, et mõned ajalehed avaldavad meeleldi ka tigedaid ja lihtsalt huligaanseid mõtteavaldusi Interliikumise kohta.
Muidugi on vabariigil vaja kõigi jõudude konsolideerumist, mitte aga konfrontatsiooni. Kuid konsolideerumine, mis saavutatakse igasuguse teisitimõtlemise halastamatu mahasurumisega, pole krossigi väärt. Tuleb rõhutada, et alla surutakse just nimelt igasugune teisitimõtlemine, isegi sellistes näiliselt suhteliselt neutraalsetes tunnetuslikes küsimustes nagu demograafiaprobleemid.
Toon ühs iseloomuliku näite massiteabevahendite ringkaitsest tõe vastu. Loominguliitude ühispleenumil maalis üks meie kirjanik täiesti fantastilise pildi demograafilisest olukorrast Eestis, teine haaras nendest fantaasiatest kohe kinni, Eesti Telegraafiagentuur andis räägitust lühikese kokkuvõtte kõikidesse ajalehtedesse, kolm ajalehte aga kirjutasid kõigest üksikasjalikult. On möödunud seitse kuud. Selle aja jooksul on ainult üks ajaleht – “Molodjož Estonii” – julgenud lugejale teatada arve ja fakte, mis lükkavad täielikult ümber need väljamõeldised, mille mõte on lühidalt selles, et kõiges on süüdi nõukogude võim. Vene keelt mitteoskava lugeja eest varjatakse tõde endiselt hoolikalt. Eesti oleks nagu taas ümber piiratud okastraadiga, mis on seekord küll nähtamatu, aga täidab küllalt efektiivselt teatud funktsiooni: mitte lasta eestlaste teadvuseni fakte ja arve, mis takistavad natsionalistlike kirgede õhutamist.
Rangele vaimudieedile pandud massiteadvusega on väga kerge manipuleerida. Sündimus on Eestis tõepoolest madal. Kui sellest rääkida äärmiselt dramaatilisel toonil ja seejuures maha vaikida, et nähtus sai alguse ammu enne Nõukogude võimu kehtestamist Eestis, et Lääne- ja Põhja-Euroopa maades on sündimus juba ammu veelgi madalam ja langeb edaspidigi, et ka meie maa Euroopa-osas on viimastel aastatel täheldatud sedasama tendentsi jne., siis pole raske juhtida lugejat järeldusele, mida tehtigi sõnavõttudes ja artiklites: nõukogude võim (“ebakompetentne valitsus”) on tekitanud ohu, et eesti rahvas sureb välja! Ei rohkem ega vähem! Vaatamata sellele, et eestlaste arv küll aeglaselt, kuid siiski kasvab, on hirmumisaltid ja hirmutamise harrastajad hakanud asju kujutama nii, et varsti polevat meid enam üldse olemaski! Vaat nii. Toimetajad avaldavad sellist jama meeleldi.
Eraldi tuleks vahest rääkida ühest kõige avalikumast faktide moonutamisest. Soome ametlikust demograafilisest prognoosist rebitakse välja üks rida ja esitatakse see nii, et lugejal tekib paratamatult mulje, nagu leiaks Soomes aset vaat et demograafiline plahvatus. Samal ajal on aga prognoosi nendest ridadest, mis maha vaikitakse, selgesti näha, et sündimus Soomes väheneb endiselt, suremus aga (elanikkonna vananemise tõttu) suureneb. Selle prognoosi kohaselt ületab suremus sündimuse juba tosina aasta pärast ja elanike arv hakkab vähenema. (Taani on juba selleni jõudnud.)
Eesti lugeja eest varjatakse kõike seda endiselt hoolega. Muidu kaob üks võimalus teda nõukogude võimu vastu üles kruvida. Ühesõnaga, toimub pöörane ja miskitpidi väga huvitav võitlus inimeste mõistuse ja hinge pärast, mida ma suutsin illustreerida vaid üksikute näidetega. Kuid ühest võitluse aspektist tuleks vast siiski veel rääkida. Mefisto andis õelalt nõu: kui mõistetest tuleb puudus, siis võib neid asendada sõnadega! Nii ka tehakse. Kõige suuremat ekvilibristikat võib täheldada näiteks sõnade “suveräänsus”, “rahvas”, “demokraatia” kasutamisel.
Kui piirduda miinimumiga, siis tuleb ilmselt rõhutada, et mitte mingisugune suveräänsus ei saa olla absoluutne. Millestki tuleb alati loobuda. Kui inimesed astuvad abiellu, siis loobuvad nad suurel märal oma varanduslikust, meelelahutuslikust, seksuaalsest ja mis tahes muust suveräänsusest. Ühistes huvides! Liiduvabariikide suveräänsuse küsimuste konstruktiivne arutamine peab viima vastastikuste järeleandmiste optimaalsete piiride adumiseni. Maksimalismilipuga vehkimine võib viia ainult ummikusse.
Üpris keeruline ja vastuoluline on ka mõiste “rahvas”. Ainult demagoogile on kõik selga: tema ise ongi rahvas. Kõik teisitimõtlejad ei ole mitte rahvas, vaid bürokraadid, migrandid, stalinistid. Eesti ajakirjandus näiteks lausa kubiseb sõnast “muulased” – selles sõnas ei olevat midagi halvustavat. Kuid muidugi ainult juhul, kui seda kasutab eestlane. Hoidku jumal, kui grusiinlane või venelane nimetaks teda ennast muulaseks. Sellele järgneks vähemalt hüsteerika.
Vanasti nimetati seda hotentotiloogikaks: kui sina sööd ära minu pruudi, siis on see väga paha, kui aga mina söön ära sinu oma, siis on see hea.
Meie ühine kodu – Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liit – tugevneb sedamööda, kuidas me vabaneme hotentotiloogikast ja saame aru, et tõeliselt inimlikud rahvussuhted on sümmeetrilised suhted.
GUSTAV NAAN
Eesti NSV Teaduste Akadeemia akadeemik
(Ajalehest “Pravda”)
[TOIMETUSELT:
Ülaltoodud tõlke avaldame arvukate lugejate ja autori enda soovil. See ei tähenda kaugeltki, et kirjutises esitatud seisukohad ühtiksid “Rahva Hääle” toimetuse omadega.]