Kas see polnud mitte välisminister Toomas Hendrik Ilves, kes sajandi alguses seadis Eestile eesmärgiks saada igavaks Põhjamaaks? Tegelikult on läinud kõik vastupidi – tuulepealsel maal elab keevaline rahvas, kellele meeldib solvata, aga mitte mingil juhul andeks paluda. See, mis viis aastat tagasi tundus ennekuulmatu, on muutunud uueks reaalsuseks.
Kui rahandusminister Jürgen Ligi kirjutas viis aastat tagasi sotsiaalmeedias, et Jevgeni Ossinovski kui sisserändaja poeg roosast erakonnast peaks olema üliettevaatlik, pidi ta pika punnimise peale tagasi astuma. Praegu kergitatakse sellise ütluse peale parimal juhul üksnes kulmu. Võib-olla mõni rahvuslikult meelestatud taat astub ka ligi, patsutab morsipeolisele õlale ja lisab tunnustavalt: „Hästi paned, aga me oleme juba teravama peale üle läinud!“ Aga mitte sellest ei tahtnud ma seekord kirjutada.
Viimased mohikaanlased
Kolmapäevane riigikogu infotund läheb ajaloo annaalidesse, sest seda vedasid kaks meest, kel mõlemal kaheksas aastakümme turjal – Siim Kallas (sünd 2.10.1948) ja Mart Helme (31.10.1949). Riigikogu teine aseesimees ja siseminister peaministri ülesannetes. Möödas on ajad, kus 70aastased käisid ringi hallides tolmumantlites ja kaks numbrit väiksemates kaabudes ning nägid ka muul moel hirmsad välja. Pean muidugi silmas lihast ja luust inimesi, mitte Nõukogude riigijuhte. Tänapäeval säilivad inimesed hästi ja on kaua kõbusad. Võtame või Arnold Rüütli (10.05.1928). Teoreetiliselt võiksid mõlemad mehed olla ju presidendi pojad.
Aga see selleks. Igatahes oli Siim Kallast ja Mart Helmet tore Toompea laval koos näha. Põlvkonnakaaslased, kes õppisid Tartu riiklikus ülikoolis ajal, kui toimusid Tšehhi sündmused. Siim Kallas oli nõukogude perioodil ühiskondlikult aktiivsem (Eesti NSV hoiukassade peavalitsuse juhataja, Rahva Hääle peatoimetaja asetäitja, ametiühingute keskliidu esimees), Mart Helme oli pigem pilli- ja pullimees.
Teadmiseks: Toompea loss pole sugugi esimene hoone, kus kaks kanget on koos töötanud. Selleks on kunagine ajakirjandusmaja, kus ajalehe Rahva Hääle peatoimetaja asetäitja ja ajakirja Pioneer kirjandusosakonna vanemtoimetaja võisid vähemasti teoreetiliselt koos seista 1986. aastal palga- ja honorarisabas.
Elu on ettearvamatu. Kui Siim Kallas oli sajandivahetusel rahandusminister, küsisin talt, kuidas on see võimalik, et üleminekuaja ametiühinguliidrist sai pärast iseseisvuse taastamist Eesti Panga president. „No ametiühingud on arusaamatu erand minu eluteel. Seda on mul teistele ka väga raske olnud seletada. Aga õnneks pole keegi avastanud midagi sellist – ja ma arvan, et seda ei olegi –, mis ma a/ü liidrina kõnelesin ja mida ma peaksin täna häbenema. Näiteks rõhutasin ma tollal, et ametiühingud peaksid ikkagi tegelema töötajatega, mitte töötute huvisid kaitsma“ (KesKus, september 2000). Mis ma oskan selle peale kosta? Siim Kallase töömeheteed vaadates tuleb tõdeda: ametid meil kõik on head, vali, millist tahad.
Järgmine kord töötasid vanameistrid „ühe katuse all“ aastatel 1995–1996, kui Kallas oli välisminister ja Helme oli Eesti suursaadik Moskvas. Noored poliitikasõbrad koduvabariigis võivad küsida: kuidas sai nii kuri inimene, kes nimetas kolmapäeval osa rahvaasemikke ajusurnud seltskonnaks, töötada diplomaadina Venemaal? Päris hästi sai. Venelaste sisse ei näe, aga paljud kolleegid sellest perioodist meenutavad perekond Helme külalislahkust heldimustundega.
Muide, Mart Helme kutsus välisministeeriumisse tööle praegune kaitseminister Jüri Luik, kelle töömaile söakas siseminister sel nädalal kippus.
Rollid on vahetunud
Olen juba korra varem kirjutanud, et riigikogu teise aseesimehe ametit võib mõneti võrrelda reisisaatja omaga – rool on ju esimehe kätes ja koalitsiooni kuuluv kaardilugeja on ta kõrval! Aga see oleks liialt lihtsustatud lähenemine: kui reisisaatja sai tunda üksnes vett ja vilet, siis aseesimehe ametile lisanduvad väheste valude kõrval ka omad võlud: 5243eurone palk, 1573eurone kuluhüvitis, sohvriga ametiauto ja kaks tentsikut, keda hellitavalt nõunikeks nimetatakse. Pole paha, nagu tavatsesid öelda Villu Reiljan ja Mati Alaver.
Pealegi võib riigikogu aseesimehe amet olla hüppelauaks tõeliselt suurde poliitikasse. Arnold Rüütel oli enne presidendiks saamist aastatel 1995–1997 küll esimene aseesimees, aga Jüri Ratas aastatel 2007–2016 teine aseesimees. Vähe leidus Eestimaal põlvepikkusi poisikesi ja särasilmseid pensionäre, kellele Ratas poleks sel perioodil Toompeal ekskursioone korraldanud. Nüüd on tulemus käes.
Eelnev jutt pole mõeldud lohutuseks Siim Kallasele. IME ettepaneku üks autoritest on teinud imelist karjääri ja saavutanud praktiliselt kõik, mis meie tingimustes oli võimalik saavutada. Peale ühe ameti.
Helme, kes sörkis aastakümneid Kallase sabas – see oli piltlik väljend, ma ei kahtlusta siseministrit ebaseaduslikus jälitustegevuses! – on elusügisel kunagisest wunderkind'ist möödunud ja omab suuremaid hoobasid, et eesti põlve uueks luua.
Kui kõik ei peaks õnnestuma, läheb käiku plaan B – paljud poliitikavaatlejad kinnitavad, et juba praegu on Martin Helme oma isast nutikam. Seda tunnistas viimases Eesti Ekspressis ka Kaja Kallas: „Ma hindan Martin Helmet – ta on terane, töökas, osav poliitik, teeb endale asjad selgeks. Ma ei ole temaga milleski nõus, aga ta on jäänud selles valitsuses iseendaks“ (20.11.2019).
Mida selle peale kosta? Minu mäletamist mööda said ka Vargamäe Andrese ja Oru Pearu lapsed tunduvalt paremini läbi kui kaks kanget vanameest. Nii et imestada pole midagi.