Istun tugitoolis, käed põskedel ja nutan. Hääletult. Ma tean, et ees võib olla meie viimane kohtumine.
Järgnevates päevades saab olema vaid Sinu hääl. Hääl, mis on mind lummanud kuid ja mida ma pole tänaseni suutnud kokku viia ei Sinu välimuse ega olemusega, eriti siis, kui kuulen selles mingit hella ja madalat alatooni. Mis see on, ma ei tea, pole kunagi teadnud, aga olen tajunud midagi eriskummalist.
Juhuse tõttu Sa helistasid mulle kevadel, maikuu algul, valides soovitud numbri aseme kogemata minu telefoninumbri. Usun, et see oli saatus. Meile mõlemale. Kaunis aeg looduses, ohjeldamatult laulis metsvint, üksainuke. Ta järgnes mulle päeva jooksul kõikjale. Istus oksal mu pea kohal, kus ma ka polnud – ja laulis. Aga hommikul, kui vaevu valgeks hakkas minema, laulis ta jälle magamistoa akna taga.
Praegu on sügis, linnulaulu pole peaaegu kuulda, vaid üksikud musträstad kädistavad, on nad talvituma jäänud või on need lahkumiseelsed hüüded.
Mõtlen, et ma ei tea, milliste tunnetega ma uuel kevadel tuttavat metsvindi heledat häält jälle kuulda suudan, sest tõenäoliselt on selleks ajaks jäänud vaid Su hääl, vähemalt ma loodan nii. Olen kohutavalt kurb ega mõista, miks nii peab olema.
Kummaline tunne
Sellest päevast, kui kuulsin Su esimesi sõnu, lummas mind su hääl. Ma polnud varem midagi taolist kogenud. Me rääkisime igal õhtul. Kõnede kestus ulatus kahe tunnini ja enamgi veel. See oli meeletu. Ei lugenud jahedad kevadõhtud ega hirmsuured telefoniarved, hing helises ja ootas järgmist kõnelemise korda.
Millest kõigest me ei rääkinud! Ka Sina rääkisid siis, mis mind praegugi veel tagantjärele imestama paneb, sest tänaseks on selgunud, et räägid tegelikult vähe ja rohkem meeldib Sulle kuulata, sest mingil ajal tunnistasid, et Sinagi olid ka kohe lummatud minu häälest.
Aga ma olin jõudnud juba Su häälde ära armuda. See oli kummaline tunne, mis pani mind vaimusilmas selle hääle taga kujutama ka reaalset inimest. Pikkade vestluste tulemusena oli selgeks saanud, kui palju meid sidus. Uskusime mõlemad maa peal olevatesse ebaloomulikesse jõududesse, saatusesse, inglite olemasollu, andekspalumise ja andestamise jõusse, sellesse, et halvad mõtted tuleb ära saata, et seda peab tingimata tegema, alati, kui nad ilmuvad. Me armastame mõlemad loomi ja loodust. Sa tõepoolest ei tapa kärbestki ja oled valmis hiire kassi hammaste vahelt päästma. Oleme mõlemad õppinud reikit. Sina oled tegelenud muusikaga, mina tegelen praegugi.
Isegi mõned haigused on meil ühesugused, pole me kumbki enam esimeses nooruses, pigem sügavas teises. Kõige müstilisem on aga see, et meil on ühesugused autonumbrid.
Hellus ja tugevus
Pärast nädalat igaõhtust jutustamist tuli lõpuks võimalus ka kohtuda. Me ei osanud kumbki arvata, mis meid ees ootab: kas läheme kohe laiali ja sest vähesest saab minevik, või jääme.
Sind oodates oli selline naljaks ja kummaline teismelise tunne. Lõpuks sõitis mu kõrvale üks tume auto, numbrit ma ei näinud, nii ei teadnud ma, kas väljuda autost või istuda edasi. Lõpuks väljusin, samal ajal lükkasid Sa lahti minupoolse autoukse. Siis ma nägingi Sind. See oli hetk, mis mind nii üllatas kui ka vist ehmatas. Minu kujutlusega Su häälele ehitatud välimuses polnud midagi ühist. Pikad ühele poole lahku kammitud lokkis juuksed, väikesed vuntsid ja habe. Boheemlane – mõtlesin. Tegelikkus ja minu kujutlus olid sedavõrd erinevad, et esimesel hetkel oli tahtmine põgeneda – ja kohe. Aga ma jäin. Äkki Sa embasid mind ja suudlesid. Veel üks ehmatus. Hiljem, kui aru pärisin, ütlesid, et tahtsid näha mu reageerimist. Mida ma pidin siis tegema? Lööma? Tuletasin Sulle meelde, et teismeline olin ma väga ammu.
Sõitsime kõige lähemal olevasse väiksesse kohvikusse. Istusime nurgalauda, tellisime kohvi ja üritasime meie pikki telefonivestlusi jätkata. See polnudki nii lihtne. Tundsin end ebalevalt, ei julenud Sulle õieti silmagi vaadata. Hiljem, püüdes meenutada Su nägu, pidin tõdema, et see ei jäänudki mulle õieti meelde. Nii me seal vahelduva eduga rääkisime ja vaikisime. Ma ei osanud ka otsustada, kas ma soovin veel meie kokkusaamist või ei. Peagi saabus lahkumineku aeg. Sa kallistasid ja suudlesid mind taas. Seda hetke ei unusta ma kunagi. Minu sees tiirles ühtäkki sadu liblikaid, mu pea käis ringi ja mind valdas kummaline nõrkus. Need viimased hetked tegid mulle selgeks, et me kohtume veel. Sinu kätes ja huultes oli mida ebaloomulikult hella ja tugevat ühtaegu. See püsib mu meeltes tänaseni. Olin armunud Su häälde Sind nägemata, aga nüüd armusin hetkega veel millessegi. Olgugi, et seljataga on üsna pikk ja kirju elu, teadsin sel hetkel, et need äsja kogetud tundmised olid mulle senini olnud võõrad. Olin õnnelik.
Kurtus ja pimedus
Meie igaõhtused kõned jätkusid, pigem olid need nüüd hilisõhtused. Millest kõigest me ei rääkinud, teemasid jagus seinast seina. Tundus uskumatuna, et sellises vanuses võib nii sügavalt armuda. Aga on sel üldse piire? Ei maitsenud söök ja piinavad olid ööd – nagu ühes laulusalmis. Päris naljakas! Et olen suhteliselt avameelne, rääkisin sellest ühes järjekordses telefonikõnes ka Sulle.
Järgmisel kohtumisel ütlesid Sa nagu muuseas, et ei soovi, et ma Sinusse liialt kiindun. Sa põhjendasid seda sellega, et Sa pole eriti terve mees, et ei tea, mis kõik võib juhtuda ja et ma saavat siis haiget, seda aga polevat vaja.
Ega ma siis sellest küll õieti aru ei saanud. Nüüd tagantjärele-tarkusena mõistan, milleks selline jutt vajalik oli. Minu jaoks oli kuidagi loomulik, et ka Sina oled oma tunnetes samaväärne minuga, kui Sa seda suhet kord alustada soovisid.
Ma ei teadnud ju Sinust suurt midagi. Mõtlesin vaid enda tunnetele, ma ei kuulnud-näinud seda, mida ei soovinud. Olin kurt ja pime. Vastastikused tunded olid minu jaoks loomulikud. Kord ühel kohtumisel tegin Sinust foto, mida õhtuti vaatasin, sest endiselt ei seostanud ma Su häält välimusega.
Leele Leemet
Jätkub ajakirjas...