Autor: Anu Pallas
Esmaspäev, 28. september 2020.Loe kommentaare
| KommenteeriLugeja on ilmselt tuttav kirjutistega aasta emast Malle Kobinist ja kohtuprotsessist tema vastu. Selliste kirjutiste juures on teinud mind valvsaks ajakirjanduseetilised probleemid.
Kõigepealt see, et keskväljaanded võtsid sõna ja kujundasid inimeste hoiakuid enne kohtuistungit. Teiseks jäid uudised ja artiklid pealiskaudseks ja emotsionaalseks. Kasutati sõnavara, mis mõjutab emotsioone, kus lugeja ei märka, et ta juhitakse teabekaosesse, st põhjuste ja tagajärgede segaputru.
Kolmandaks refereerisid kohalikud lehed suuremas meedias väljaöeldut, küsimata juurde kommentaare süüdistatavalt, kes koges seda meediapeksu jätkuna.
Kasupere ja kannatada saanud lapse psüühika
Rolli võib mängida eriteadmiste puudus. Keerulise taustaga laste või noorte kasvatamine nõuab kasuperelt palju rohkem teadmisi kui tavapered oskavad ette kujutada. Noorte murekohad on üldse ääretult komplekssed, teismeliste psüühika komplitseeritud. Kui mingites olukordades piir ette tuleb, tunnevad täiskasvanud endid jõuetult.
Kasuvanemate muresid kõrvalseisjad ei adu, pahatihti sekkub juhus. Kasuvanemad ja kasulapsed tajuvad üksteist, nagu oskavad. Ent kui tegu on kliiniliste näidustustega, vajavad kasuvanemad eelkõige tuge, mitte kohtumõistmist. Kerge on hukka mõista, raske mõista.
Oma ala häid asjatundjaid on igal pool vähe. Näiteks psühhiaatri juurde ei pääse Eestis kuigi kergesti, mis on ebaõiglane ja inetu, sest tutvuste kaudu mõned saavad abi, aga teised jälle ei saa. Pealegi vastuvõtt maksab hea psühhiaatri juurde „paraja” summa.
Ajakirjanduse ülesanne olekski uurida, kui keeruline on jõuda professionaalse abini. Mõnigi kord saab sasipundar alguse pelgalt sellest, et lapsel pole kuskil olla: kui ühed kasuvanemad ei tule toime, otsitakse järgmisi. Noored heidikud tunnevad süüd endal ja katsuvad edasi minna ka läbi valede. Õnnetud on seejuures aga kõik osalised.
Kuidas osalisi mõista
Sõna võib tappa, sõna on relv. „Ma ei tea, aga ma arvan...” Lugejat veendakse, et kus suitsu, seal tuld ning see hoiak või arvamus hakkab omaette elama. Süüalune ja teised asjaosalised tunnevad kõrvalist survet, mis lahenduste otsimist takistama kipuvad. Kahjuks valdab ka kommentaariumides parastav stiil. Ajakirjandusväljaanne peaks eriti hoolega jälgima, et tema veergudel räägitaks asjaajamiste korraldusest tasakaalukalt, asumata kinnistama hinnanguid.
Hingelise valu tekitamine on ju samaväärne füüsilise valu tekitamisega? Kui mitte hullem. Peaks katsuma selgitada, kas või kes on ässitaja, millised on tema huvid. Kuivõrd on kirjutajad pürginud tasakaalustatud, hinnanguteta kajastamise poole? Kas kõik asjaosalised on üldse pildil? Millised protsessid koos asja mõjutavad?
Tunnustades kriminaaluurijate rasket ametit, peame siiski möönma, et uurimine ei pruugi tegelike põhjusteni juhtida.
Euroopa seadused ei luba kedagi käsitleda süüdlasena enne, kui isikut ei ole seaduses ette nähtud korras süüdi mõistetud. Eesti põhiseaduse järgi ei ole keegi enne süüdlane, kui ta pole saanud süüdimõistvat kohtuotsust. Kas tajume vahet?
On alati eluterve kahelda esitatud pildi rakursis ja otsida võimalusi näha asju mitme nurga alt. Loodan, et sõna saavad edaspidi ka need, kes Malle Kobinit mõistavad. Ajakirjanikud üksi ei pruugi suuta adekvaatset pilti süsteemist ja selle vigadest kokku seada.
Kohalik või kõmuleht
Kohalik ajakirjandus on kutsutud toetama kogukondi ja nende liikmeid. Siin tuleks vältida lugusid, mis „müüvad”, eelistades kirjutisi, mis aitaksid inimestel üksteisest paremini aru saada. Lugeja võtab niigi alateadlikult üle hoiakud, mida on kujundatud või mis on kujunenud pikema aja jooksul.
Tundlike teemade kajastamisel sobivad maakonnalehte reeglina olemuslood, ilma hinnanguteta pildilised kirjeldused. Ajakirjanik läheb kohale ja kuulab, kes mida ütleb või ütlemata jätab, kuidas keegi käitub, ta võrdleb ja analüüsib. Kui olupilte on piisavalt, adub lugeja ka mureküsimuste lätteid paremini.
Aeg maha
Konfliktsed lood algavad ajakirjanduses n-ö poole pealt: näiteks esitab prokurör süüdistuse või kaebas keegi kellegi kohtusse. Lähtuda ei tohiks sellest, kus asi juba skandaalseks on muutunud. Ajakirjandus võiks võtta aja maha, et jõuda lugude algusesse – põhjuste põhjuste põhjusteni. Lugeja vajab kirjutist juhtunu põhjuslikes seostes või ajalises järjestuses.
Ajakirjanik võiks vaadata loo algust ja süsteemi, kus tegutsedes inimesed hätta jäid. Põhjuste põhjuseid otsides avanevad tihti kurvastavad kommunikatsioonihäired. Ajakirjandus peaks suutma kogukonnaliikmeid viia üksteisemõistmiseni. See nõuab aga aega, võimalust uurida olukordi põhjalikult.
Siin on tõsine mõtlemise koht, kas kohalikul lehel on uurimiseks jõudu. Vahest tasuks uudisteveerge täita kirjasaatjate abiga, et ajakirjanik jõuaks mõne tõsisema loo jälgi ajada? Praeguse ajakirjanduse madala kvaliteedi taga peituvad osalt ka meie väljaannete igapäevased toimetulekumured.