Pärast kaks ööpäeva politseijaoskonda, kaks päeva rändasid tänavatel külmas, leiab ta politseiametniku nõuannetel Pariisis asuvas St Antoine'i haiglas, kus nad ööbivad kodutuks. Ta avastab, et kümned inimesed suruvad magama. "Kui ma nägin seda näidendit, imede kohut, mõtlesin, et mitte, see ei olnud mina, ma ei olnud selle maailma osa." Tema õnnetuses on Brigitte'il võimalus Tomiga kohtuda. Poiss vähe jutukas ja lahke, mitte agressiivne. Ta õpetab talle mõned tänaval elamise alused, on kaitsev. Ilma temata ei tea ta, mida ta oleks saanud. "Kui me räägime tänavast, ei saa me ette kujutada, et see on selline, tänav on hullem kui džungel. Selles vaenulikus maailmas pole naine midagi, see on saagiks Ideaalne, objekt.Selleks kaitstud mind.Aga ma arvan, et mind austati ka minu vanuse tõttu.Naine üle 40 aasta selles universumis, see üllatab.Paljud imestasid, mida ma seal tegin, mõned m nimega "ema" ".