Nagu ma siin parooli all juba sadu kordi inisenud olen, siis hommikune südamepaha SUCKS! Ma isegi ei mäleta, millal see hakkas, juba ikka igavik tagasi vist, aga see kuram on salakaval ka! Vahepeal tundus, et need hirmsad päevad on möödas, kus ma rahulikult kööki jalutan, kassidele konservi panen ja siis neile selga ribastan. Aga ei. Ainult kolm päeva nautisin seda, et süda oli ainult HÄSTI NATUKE paha.
Ma poleks iial uskunud, et ma olen õnnelik, kui mu süda vaid natukene paha on…Oeh, seda elukest. Igatahes öökisin ma täna jälle, justkui teiste toimetuste kõrvalt, kööki kraanikaussi. Samal ajal üritasin teed keeta.
Lihtsalt NII SUUR KOPP ON EES:( Millal see üle läheb? Ma nagu lugesin, et see kestab kolmanda kuuni ja mul ju sekundipealt on see täitunud, kaua veel siis?
EDIT: Sõitsin siis taksoga tööle, kui äkki tunnen, et kattun üleni külma higiga, neelatan aina, autos oleva lõhnakuuse lehk oli väljakannatamatu ja pisarad tulid silma. Kerisin autoakna lahti ja palvetasin, et ma kontorini jõuaksin. Umbes 4 sekundit hiljem mõistsin, et see on asjatu lootus. Palusin juhil seisma jääda ja ta tegi seda Paldiski maanteel, niimoodi, et ma jäin kahe sõiduraja vahelisele saarele seisma ja õige pea ka oksendama.
Taksojuht oli vana, armas, hallipäine ja vene rahvusest mees, kes terve aja mu selga patsutas kui ma oksendasin ja ütles: “oi oi, sul vist vjeega paha olla, da?”.
Oli küll. Da.