Sa ärkad, sest uni läks ära, keha on taastunud, lähed ringutades tualetti, kus teed hommikused protseduurid, võtad hommikuse lehe ja loed hommikusöögi saateks värskeid uudiseid. Miski pole enam sama. Ma pole kodus ajalehte juba kolm aastat näinud. Ka hommikused protseduurid tuleb ära hekseldada, sest alati on keegi ukse taga või jala küljes, kes nõuab kogu tähelepanu endale.
Minu hommikud algavad kahte moodi. Esimene variant on see, et minuga samas toas magav Noorsand ärkab enne mind ja tema ei oska üksi igavleda, vaid ta peab seda alati tegema koos minuga. „Issi! Issi! Issi! ISSI!” Kui ma lõpuks siis silmad lahti teen, siis tavaliselt istub ta rätsepistmes ja uurib paari sentimeetri kauguselt mu nägu. Kui ma siis uniselt küsin, et mis ta tahab, on vastus alati üks: „Issi, mis teed?”. Kuna see on nii jabur küsimus, kui sa oled teise inimese enda pärast üles ajanud, siis tavaliselt teeb mul see kohe tuju heaks ja paari sekundiga on ka uni läinud, sest naerdes on suht keeruline uinuda.
Teine ja tavapärasem viis on see, et mind äratab see, et telefon vibreerib. See tuleb sellest, et kaksikud, kes jagavad Esileediga tuba, on ta üles äratanud ja sarnaselt Noorsandile ei oska ka Esileedi üksi igavleda ja helistab nüüd mulle, et ma jumala eest sekunditki kauem magada ei saaks. Ajan end püsti ja tavaliselt on teises toas õrna häälega Esileedi, kes vaatab oma uniste silmadega otsa ja palub, et ma läheks lastega ise alla, et tema saaks natuke voodis end sirutada. Ta on isegi nõus maksma selle eest. Fantastilise abikaasana haaraks ma kaksikud sülle ja läheks alla ärkajatele hommikusööki ette valmistama. Aga ma pole fantastiline ja võtan kaksikud sülle, et nad trepist alla toimetada ning sätin end diivani nurka, et saada viis minutit veel enda jaoks.