See on meie sarja kolmas ja viimane osa, millega tähistatakse valitsustevahelise kliimamuutuste paneeli (IPCC) 30. aastapäeva.
Heleen de Coninck on 1.5 °C eriaruande peatüki koordineeriv juhtautor (CLA), mis käsitleb kliimamuutuste ohule reageerimise tugevdamist ja rakendamist. Varem oli ta juhtautor IPCC viiendas hindamisaruandes (AR5), töörühmas 3 (WG3). Tema teadmised on kliimamuutuste leevendamine ja poliitika analüüs.
Laiaulatuslikus arutelus tõi ta esile selle aruande uut ja erinevat, väljakutseid, mis on seotud kirjanduse eksponentsiaalse kasvuga igas IPCC tsüklis, ning selgitas mõningaid segadusi, mis keerlevad erinevate süsinikdioksiidi eemaldamise ja negatiivsete heitmete tehnoloogiate ümber.
Mille poolest see 1.5 C eriaruanne erineb viiendast hinnangust (AR5)?
De Coninck: Minu kui autori vaatenurgast on 1.5 °C aruandes kogu jõupingutuse multidistsiplinaarsus tegelikult muutunud. Varem osalesin ainult töörühma 3 (WG3) aruandes AR5, mis oli enamasti asustatud inseneride ja majandusteadlastega. Ja see on omamoodi olnud WG3 ajalugu. Seda aruannet juhivad 3 töörühma ja 6 kaasesimeest ning kõik nad on kaasatud, mis annab sellele tohutu laiuse. Mulle isiklikult tundub, et see on IPCC esimene tõsine katse võtta arvesse sotsiaalteadusi.
Kuna olen taustalt loodusteadlane, kuid doktorikraadiga, mis on ilmselt kõige lähedasem politoloogiale, olen ma veidi segane, nii et mulle meeldib väga suund, kuhu IPCC läheb. Varem olin atmosfäärikeemik. Minu tänane uurimistöö on sotsiaalteadus, kuid samastun siiski loodusteadustega.
Kui me hindame kirjandust, eriti sotsiaalteaduslikku kirjandust, siis leiame, et see on nii lai, et on tõesti raske välja mõelda, mida peaksime aruandesse kaasama. Kui midagi jõuab poliitikakujundajate kokkuvõttesse, peab see olema rakendatav, kuid see ei saa olla poliitikat ettekirjutav. See peab olema poliitikaga seotud ja selle tõlke tegemine on väga raske, ma leian, et see on suurem osa sotsiaalteaduste kui loodusteaduste kirjandusest.
Mida on IPCC sotsiaalteaduste kaasamisel seekord teisiti teinud? Kuidas see töötab?
De Coninck: Seekord kaasas ta 1.5 °C aruandesse mitte ainult majandusteadlasi, vaid laiema ringi sotsiaalteadlasi. AR5 WG3 keskendus samuti väga palju heitmete radadele, mis kujutavad endast väga tehnilis-majanduslikku maailmavaadet, mis põhineb eeldusel, et majandus optimeerib vähendamise (või kasvuhoonegaaside vähendamise) kulusid. See, mida me selles aruandes veidi muuta püüame, on eeldada, et otsustajad ei tee otsuseid ainult kulu põhjal, vaid tegelik maailm ei optimeeri sel viisil. 1.5 °C eriaruande ajakava on liiga tihe, et seda heitmete radade puhul arvesse võtta, sest kui soovite seda kvantifitseerida, on see tõesti raske. Selleks tuleb mudeleid tugevalt muuta. Aga me püüame näiteks vaadelda finantssektorit kui olulist tegijat – mida mudelites ei ole – ja anda hinnang sellele, mida mudelid investeerimiskulude kohta ütlevad.
Kõige rohkem viis Integreeritud hindamismudelid (IAM) töö seisneb selles, et nad optimeerivad kulusid. Seega on neil põhimõtteliselt vähendamiskulud, leevenduskulud, mida mudel püüab aja jooksul minimeerida, et saavutada teatud heiteeesmärk. Mis tähendab, et süsiniku hind on kulude peamine määraja. Need mudelid on tehnoloogiliste detailide poolest väga rikkad, kuid neil on piirangud: need ei hõlma finantssektorit. Need võimaldavad osalejatel harva näidata muud käitumist peale majanduslikult ratsionaalse käitumise ja innovatsioon ei ole väga realistlik. Näiteks ei ennustanud nad päikeseenergia või tuuleenergia kulude langust, mida me praegu näeme. Neil on teatud reaalmaailma elementide suhtes piirangud. Ja seal on keerukaid mudeleid, nii et te ei saa neid lihtsalt üleöö või isegi eriaruande jooksul muuta. Ma arvan, et AR6-s näeme selles rohkem edusamme.
Eriaruandes on uus ka see, et meil on peatükk, mis käsitleb globaalseid vastuseid, 4. peatükk. kontuur, on sellel kaks põhielementi: teostatavushinnang mõningate eeliseid modelleerivate tehnoloogiate nüansi muutmiseks ja arutelu võimaldavate süsteemsete sündmuste, nagu valitsemine, rahandus ja käitumine, üle. Modelleerimise tulemusi nüanseerime kahel viisil: üks on lootusrikkam – et saate innovatsiooni ja elustiili muutmisega palju rohkem ära teha, kui mudelid näitavad – ja teine pessimistlikum – et negatiivsete heitkoguste tehnoloogiate teostatavus, millel on oluline roll 1.5 °C modelleerimine sotsiaalteaduse vaatenurgast ei pruugi olla nii elujõuline, kui mudelid eeldavad.
Kui maailma valitsused nõudsid COP1.5 konverentsil 21 °C aruannet, hinnati väga vähe stsenaariume, mis hõlmasid 1.5 °C. Kas te võiksite rääkida veidi sellest, kuidas eriaruanne aitab ellu viia Pariisi kokkuleppe ambitsioonid?
De Coninck: See, mis mind selle juures tõesti huvitab, ja see paneb mind kõlama nagu sotsiaalteadlane, on see, mis toimub teaduse ja poliitika liideses. Sest pärast AR5 ütlesid kõik modelleerijad, kas 2°C on ikka võimalik või võimalik? Pole nii kindel. Mõned ütlesid, et jah, me saame, teised ütlesid, et see on kättesaamatu, kuna seda rääkisid meile modellid. Siis juhtus COP21 ja maailm esitas 1.5°C raporti! Ja järsku hakkasid kõik modelleerima 1.5 °C piiri, samal ajal kui varem olid paljud teadlased arvamusel, et 2 °C on juba kadunud põhjus. Nii et mitte alati ei räägi teadlased võimule tõtt, vaid tegelikult määrab teadustöö kava poliitikakujundaja.
On selge, et selle raporti taotlus on kutsunud teadlasi mõtlema erinevalt. See näitab, et teaduse ja poliitika liides ei ole kaugeltki lineaarne protsess, mille käigus teadlased annavad poliitikakujundajatele teavet. Näeme, et poliitikakujundajad esitavad teadlastele küsimusi, millele nad ei uskunud, et suudavad vastata. Tore on näha, et Pariisi kokkuleppe osapooled esitavad teadlastele väljakutseid lahenduste leidmiseks.
Kas 1.5°C eriaruanne on tõesti parim teadlaste ajakasutus selleks, et viia meid sajandi keskpaigaks ja 2100. aastaks sinna, kus peame olema?
De Coninck: Minu isiklik seisukoht on, et võite öelda, et 1.5 °C eesmärk suurendab teie võimalust, et globaalne keskmise temperatuuri tõus piirdub 2 °C-ga. Ja see on ka poliitiline reaalsus. Teadlased ei kavatse anda kõiki vastuseid sõnadega "see on see, mida me peame tegema, et hoida temperatuuri alla 2 °C või tunduvalt alla 2 °C või alla 1.5 °C". IPCC ülesanne ega mandaat ei ole pakkuda poliitikakujundajatele valikute menüüd või retsepti. Peaksime kirjeldama, millised on tagajärjed temperatuuri tõusu piiramisel 1.5 °C-ni ja millised on teostatavuspiirangud, millega maailm silmitsi seisab. Millised on kõrvalhüved ja kompromissid? Millisesse maailma sa sattud, 1.5°C maailmaga võrreldes 2°C maailmaga? Nii mõjude kui ka leevendamise poole pealt. Mina isiklikult usun, et see on kasulik pingutus.
1.5°C eriaruanne on ühtlasi signaal sotsiaalteaduste kogukonnale, et nad peaksid minema kaugemale vaatlustest, mitte olema neutraalne vaatleja, öeldes: "See on see, mida kõik need juhtumiuuringud räägivad meile sellest, mida poliitikakujundajad võiksid teha." Minu isiklik seisukoht on, et IPCC aruannetes ei ole käitumismuutusi kunagi tõsiselt arutatud. Innovatsioonipoliitika ei ole kunagi saanud muudatuste tegemiseks vajalikku hinnangut ning majanduslikult ei ole arengumaadele antud võimalust, mis oleks elujõuline alternatiiv üleminekule suure süsinikdioksiidiheitega ühiskonnale.
CCS-i, BECCS-i ja CDR-i ning geoinseneri erinevuste osas on üsna palju segadust. Tegelikult kirjeldas kliimateadlane Kevin Anderson seda akronüümide menüüd hiljuti kui "tähestikulist viivitamise suppi". Kas saaksite lühidalt selgitada nende asjade erinevust?
De Coninck: See on segane, kuna see on aja jooksul arenenud. Huvitav on see, et AR3-s on määratlus geotehnika hõlmas süsiniku kogumist ja säilitamist (CCS) ning mõningaid väga eksootilisi päikesekiirguse haldamise võimalusi. Seejärel koostati AR4 väljatöötamise ajal CCSi eriaruanne. Pärast seda arvati CCS geoinseneri valikute rühmast välja ja normaliseeriti leevendusvõimalusteks ning seda arutati sellisena AR4 ja AR5.
Ah, nii et sa ütled AR3-s, et CCS oli ikka imelik?
De Coninck: Sel ajal ei tahtnud keegi sellest rääkida, sest loodeti, et energiatõhusus ja taastuvenergia suudavad iseenesest ära hoida ohtlikke kliimamuutusi. Nüüd on see peaaegu täielikult normaliseeritud ja seadustatud. AR4 puhul oli CCS osa leevendusvõimalustest. Ja siis tuli AR5 ja selleks, et mudelid saaksid piirata temperatuuri tõusu alla 2°C, oli meil vaja negatiivsed heitmed sajandi lõpupoole, valikuvõimaluste kategooria, mida AR5-s kirjeldati kui "süsinikdioksiidi eemaldamist". Bioenergia süsiniku kogumise ja säilitamisega (BECCS) on üks neist valikutest ja kuulus sellest ajast peale leevendamise kategooriasse, mitte enam geoinseneride kategooriasse.
Minu arvates on „geoinsener” väga segane termin. Kliimapiiridele lähenedes liigitatakse üha vähem asju geoinseneri kategooriasse ja liigitatakse pigem leevendusruumis "normaalseteks" või päikesekiirguse juhtimise puhul eraldi kategooriasse, mis ei ole ei leevendamine ega kohanemine. See on nüüd ainus meede, mis geoinsenerluses on jäänud.
CCS on praegu osa erinevatest stsenaariumidest, isegi enamik valitsusväliseid organisatsioone aktsepteerib seda praegu segu osana. Minu kodumaal on Hollandi valitsus teinud esialgse ettepaneku, et süsinikdioksiidi kogumine ja säilitamine moodustab 40% täiendavatest leevendusmeetmetest. See pole enam väike valik.
Mis puutub määratlustesse, siis CCS on süsinikdioksiidi kogumine ja geoloogiline säilitamine paiksetest CO2 allikatest. Need võivad olla näiteks söeküttel töötavad elektrijaamad, aga ka terase-, gaasi- või bioetanoolitehased.
Bioenergia ja CCS on niinimetatud negatiivsete heitmete tehnoloogia – süsinikdioksiidi eemaldamine –, kuna väidetavalt eemaldati biomassist hiljuti CO2 atmosfäärist. (Muide, selle üle vaieldakse kaudse maakasutuse tõttu, mis on seotud biomassi ja muude jätkusuutlikkusega seotud probleemidega). Kui põletate selle biomassi, eemaldate tekkiva CO2 ja asetate selle sügavale maa alla, siis on teil CO2 netoeemaldus atmosfäärist. See muudab selle negatiivse emissiooni ehk süsinikdioksiidi eemaldamise võimaluseks.
CDR on süsinikdioksiidi eemaldamine. BECCS on üks CDR-i valikutest. Kuid on ka teisi, näiteks laiaulatuslikku metsastamist ja metsa uuendamist peetakse ka CDR-i valikuteks, sest need oleksid ka võrku eemaldavad. CCS või süsiniku kogumine ja kasutamine ei ole tavaliselt CDR-i valik.
Räägime kõigi nende leevendusvõimaluste ulatusest ja teostatavusest.
De Coninck: Globaalse CCS-instituudi andmetel kasutatakse CCS-i praegu umbes 40 megatonni CO2 aastas. Globaalselt. Projekte on 15 ja need on üsna mastaapsed. CCS läheb kindlasti demonstratsioonifaasist kaugemale. Probleem on selles, et see on kallim kui CCS-i tegemata jätmine. Paljudes valdkondades puuduvad õiguslikud raamistikud ja probleem on avalikkuse vastupanu. Seega on palju takistusi, palju probleeme. Kuid tehniliselt tundub see üsna teostatav.
Bioenergia ja CCS on vähem küps. Muidugi on CO2 säilitamise osa omamoodi sama, mis CCS osa. Kuid praegused bioenergiajaamad on väiksemas mahus. Teil on vaja teist tüüpi püüdmisprotsessi ja seni pole selle kohta laiaulatuslikke demonstratsioone tehtud. Siiski pole põhjust arvata, et see tehniliselt ei töötaks; väljakutseteks on üldsuse arusaam ja säästva biomassi tarneahel.
Küpsuse osas on CCS jõudmas demonstratsioonifaasist kaugemale, kuid ei ole tasemel, kus see peaks olema temperatuurieesmärkide saavutamiseks. Ja see ei lähe piisavalt kiiresti. Ja BECCS on veelgi varasemas staadiumis ja sellel võib avalikkuse ettekujutuse osas olla suuremaid väljakutseid. Lootusrikas sõnum on see, et taastuvenergia võimalused arenevad kiiremini.
Kas valitsustele, kellel palutakse oma kohustusi täita, on nõu anda?
De Coninck: IPCC autorid ei peaks nõu andma. Kirjandus on selge ja 1.5 °C aruanne ei erine – me ütleme, et NDC -d ei ole piisavad. See on täiesti vastuoluline, isegi UNFCCC osapooled tunnistavad seda. See tähendab, et ambitsioonide taset on vaja tõsta Talanoa dialoog ja globaalses ülevaates. See on väga selge.
4. peatükis käsitleme vastuseid mitmes kategoorias – innovatsioon ja tehnosiire, käitumine, valitsemine, poliitika, institutsiooniline suutlikkus (mis on arengumaades väga oluline) ja rahandus. Need on kategooriad, milles käsitleme kirjandust ja vaatame, mis on töötanud ja mis mitte. Ma ei saa sisust veel palju rääkida, kuna aruanne on alles ülevaatamisel ja ülevaatamisel.
Milline on IPCC tulevik? Kas teil on AR7 kohta mõtteid?
De Coninck: AR7? Me alles mõtleme AR6-le! Ainuüksi 4. peatükis, 1.5 °C aruandes, tsiteerime 1,700 artiklit. Ja me tunneme, et oleme juba väga valivad. Avaldatakse nii palju, et täieliku hinnangu andmine on muutumas võimatuks.
Nii et mul oleks kiusatus öelda: palun avaldage vähem! Pigem avaldage üks hea artikkel kui kolm artiklit, mis on samuti avaldatavad, võib-olla paremas ajakirjas. Minu isiklik seisukoht on, et soov avaldada või hukkuda, pigem kvantiteet kui kvaliteet, hakkab käest minema. Ma ei ütle, et IPCC hinnangud on nende paberite ainus eesmärk. Kuid selle raporti kallal ajutiselt töötava väikese grupi autorite hinnangu andmine muutub aeglaselt võimatuks.
Meie 17. peatükis on ainult 4 autorit, kellel kõigil on samuti töö. Peame katma nii laia kirjandust ja iga hinnanguga läheb see üha ulatuslikumaks.
Kas saate rääkida selle kirjanduse mahu suurenemise mõjudest, mida peate hindama?
De Coninck: Arvatavasti saate rohkem laiust. Hea, et me sotsiaalteadustega nüüd tõesti arvestame. See on tohutu kasu. Kuid hind on see, et käitumise muutmise jaotist kirjutab üks autor, kes peab hindama tuhat paberit. Ja see on vabatahtlik töö.
Ma ei ütle, et IPCC autoritele tuleks maksta, kuid maailma valitsused küsisid seda aruannet. Ma ei usu, et oleme neilt vastutasuks küsinud, kuidas peaks teadlaskond reageerima sellele pidevalt suurenevale töökoormusele teadlastele, kes tahavad olla poliitika seisukohast olulised.
Meil on peatükkide kirjutamiseks peaaegu vähem aega, kui retsensenditel neid läbi vaadata. Juhtautorite koosoleku ja kõigi autorite kogunemise ja peatüki mustandi tähtpäeva vahele jääb vaid seitse nädalat. Koordineerivad juhtivautorid peavad paralleelselt tegema koostööd ka poliitikakujundajatele mõeldud kokkuvõtte kallal. See on tõesti palju tööd.
Kuid see on erakordselt kiire aruanne. Teised eriaruanded jätavad endale rohkem aega. Ka praegu kirjutatakse maaaruannet, see algas varasügisel ja sellel on erinevad autorid.
Kõik need aruanded panevad töörühmade kaasesimeestele suure töökoormuse. Kaasesimeestele on see muutunud palju raskemaks tööks kui varasematel hindamistel.
[related_items ids=”5384,5088,4678,4734″]