Vahel ma tunnen, et lähen peast segi. Eiei, vastupidi. Vahel ma tunnen paari selgusehetke, aga enamasti olen ma peast segi.
Seda te teate kõik, et Johan on paraja nõudliku iseloomuga ning mida suuremaks saab, seda nõudlikumaks muutub – KÕIKE on vaja ja KOHE! Väike aatomik, nagu Jaanus teda nimetab.
Noh, ok, kõik on tore, rõõmu kui palju, aga mina olen kuude kaupa üsna sassis. Teotahe on tohutu, aga tegudeni ei jõua, sest ma olen nii väsinud! Selline hääbumise tunne, nagu näen, et oleks vaja end kokku võtta, aga justkui käed oleksid seotud.
Mõtlesin, et ok, kui mõnda aega tukun ehk tunnike hommikul, sest rohkemaks ma ei ole võimeline, kuna mõtlen, et issand, Johan!? Kus, mis, kas? Ja appi, Jaanusel vaja tööd teha, ma pean kohe ärkama, sest raudselt olen terve päev maganud! Mõtlesin, et äkki siis olen erksam ja mõnus olla, aga ei ole. See maksimaalselt tund, enamasti ikka vähem, ei aita mind väga. Ma ärkan veel hullemas zombie seisundis, kui olin, sest ma isegi ei tea, kui palju unevõlga mul nüüdseks kogunenud on.
Johan ei ole laps, kes magab südamerahuga. Ei, ta ärkab öösiti vähemalt 3 korda, sealhulgas võib pikemalt üleval olla kuni paar tundi. Viimasel ajal ärkab isegi tihedamini. Ma teen hoolega õhtuseid rutiine – tuled hämaraks, vannitamine, väike jutu lugemine, tasaselt rääkimine, magamistoast mitte väljumine – kogu see kamm igal õhtul ja jääb justkui ülimagusalt magama, vahel ka protestiga, see selleks. Magama jääb. Aga ikka, alates 1 kuni hommikul 6 käib paras trall – paaritunniste vahedega ärkamine, jauramine, toitmine. Seetõttu otsustasingi, et hakkan õhtul lisatoitu andma, äkki siis magab sügavamalt.
Uni uneks. Aga mina tunnen, et mul ei ole üldse enda aega ja see on asi, mis ajab mind kõige rohkem segi. Suva see uni, küll ma magada jõuan, aga unest isegi rohkem igatsen ma seda, et lähen välja ÜKSINDA. Või olen kodus ja tegelen rahulikult mingi asjaga ÜKSINDA. Ma ei tea, kuidas emad, kellel on rinnalaps, saavad seda endale lubada. Kui palju ma olen kuulnud õpetusi, et sa pead endale aega võtma ja sa pead seda ja teist tegema. Millal? Ja siis kuulen seda, et kui Johan magab, siis on sinu aeg ja sa pead magama. Magamine ei ole minu enda aeg. Minu aeg on see, kui tunnen, et teen midagi, mis mu pea ja mõtted mujale viib, sest uni on väsitav, nii kummaliselt kui see ka ei kõla. Uni on selline, et sekund ja juba pean ärkama ja läheb see trall edasi. Ei ole see lõõgastus, et olen kuskil “eemal” olnud.
Tegin väikese kokkuvõtte ja avastasin, et ma ei saa tund aega jutti enda aegagi! Õigemini 5 kuu jooksul ei ole seda olnud ja üritame teha nn graafikuid, et minu aeg, Jaanuse aeg – sellest ei tule midagi välja, sest Jaanusel tulevad koguaeg mingid tööasjad vahele. Pealegi, kui ma olen kodus ja nende kõrval, siis selge see, et see pole ju minu aeg ja Johan tahab minu tähelepanu ka. Ma ei taha sihitult õue kõmpima minna või poodi, et enda aega saada. Ma tahan rahulikult oma asjadega tegeleda, nagu kunst, käsitöö, muusika kuulamine (valjusti), netis istumine, lolluste lugemine. Närvid ei pea vastu ka, kui Johan kägiseb ja Jaanusega midagi mässavad – mul on kohe see tunne, et tahan sekkuda, midagi teha – ei oska end välja lülitada, mistõttu on mul vaja eraldi kohta, kus üksi olla. Mul ei ole tuttavaid, kes oleksid hea meelega sellisele lapsehoidja ning ta on liiga väike, et jätta ka neile, kellel lastega kogemusi ei ole. Ühesõnaga, selline inimene lähebki peast segi.
Pillin ja mõtlen, miks ma olen väsinud, miks ma midagi ei jõua, miks ma tunnen, et koguaeg tahan igasuguseid asju teha, aga plaanid lähevad metsa, tean enda väärtust, aga ei tunne seda – sest ma ei olegi ju üksi midagi saanud teha, akusid laadida – ei uinakuid, ei hobisid, ei midagi – loogiline!
Kui ühelt inimeselt võtta vabadus sellisel määral, et peab mainima, et kuule, ma lähen nüüd vetsu või kuule, ma käin dushi all, rääkimata sellest, et ma kuskile õue üksi läheksin – muidugi segi! Ma arvan, et paljud ei kujutagi seda tunnet ette, kui peavad oma vetsu minemisest kellelegi teatama, et kuule, ma lähen vetsu, kuulata või vaata Johani järele ja siis vetsus mõtled, et pead kiiresti tegema, sest sind oodatakse. See on kõigest üliväike ja süütu näide, aga kõik need asjad kokku – ongi pill lahti, et aaaahhhh, MA PEAN SIIT VÄLJA SAAMA!
Et noh, kõik on tore ja puha, aga ma tunnen, et mul on vist vaja eraldi korter üürida, kuhu puhkama minna. Kusjuures, ma ei igatse tuttavatega kokkusaamisi, üleüldse mitte. Ma igatsen konkreetselt vaikust. Või enda muusika kuulamist nii valjusti, kui kõrv kannatab. Ja mingit nokitsemist, ajakirja lugemist, käsitööd, üksi poeskäimist, kaltsukates sobramist, ei mingit poest kiiruga väljumist, sest Johanil on palav või väss. Tahan, lappan raamatupoes raamatuid nii kaua, kui tuju, tahan, proovin imelikke kleite selga ja mõelda, et ounou. Või just, et deem, kui äge ma olen! (Sest kodus dressipükstes võib see ununeda). Kasvõi see, et valin toidupoes rahulikult igasuguseid asju, et ohh, mida kõike süüa teha. Ja ostan Johanile riideid, rahulikult, mitte koos temaga nii, et poe säravad valgustid oleksid tal silmis ja selg higine (kuigi ma võtan ta alati poes riidest lahti). Kasvõi see, et kõnnin nii kiiresti ja nii kitsasse riiulivahesse, nagu ise tahan, mitte ei kakerda vankriga jalus.
Eile sättisin õhinaga, et ohh lähen üksi poodi. 5 min kaugusele toidupoodi üksi minek tekitab minus elevust – vot see on tase. Igatahes, siis mõtles Jaanus, et tal ka väljas vaja käia ja selge see, et Johan ka kaasa. Noh, ok, üksi minek jääb ära, aga kui Jaanus kaasas, siis pole ka hullu, tegeleb Johaniga. Kuigi ma oleksin tahtnud rahulikult üksi Rimisse minna ja üsna aegluubis seal asju valida. Teate küll seda tuju, kui igat asja tahate uurida, kasvõi niisama. Ma ei tea, lugeda soolapakkide infotki, et oo, kui tore. Noh olgu. Pakkisime ta kisa saatel riidesse, parajaks kubujussiks, sest tihe lumi sadas, üsna külm oli ja Jaanus tahtis ta kõhukotti võtta. Saame sahmides ukse poole (väljaminek on alati närviline sahmimine), hakkame ust lahti tegema ja ei miskit.
Mida see pidi tähendama, ma ei tea, aga lukk oli niimoodi katki läinud, et ust enam seestpoolt lahti ei saanud. JESS!
Esimene ebaloogiline mõte, et ok, kui siit uksest ei saa, siis lähme tagant uksest. Lilli, meie korteril ei ole tagantust. See on välisustel nii, et on tagumine uks, esimene uks, garaažiuks, aga korteril on ikka üks uks. Ma ei tea, miks see ebaloogiline lahendus mu pähe jõudis. Sama, nagu siis, kui elekter ära läheb, sahmid pimeduses ja lähed lüliti juurde, et ah, panen tule põlema, aajah, seda ka ei saa. Või ok, kui arvutis olla ei saa, ma siis vaatan telekat.
Segi noh. Siis hakkasin mõtlema, et ongi pekkis. Me oleme 7. korrusel ja välja ei saa, mida te teeksite? Üsna jura, aga samas, panebki proovile, kui on tõsine olukord, et kuidas lahendada. Naabritega ka sooje suhteid ei ole, et helistaks, tsau, me oleme luku taga, äkki saate aidata, kuigi võiks neid vist arendada.
Ainus lahendus, kui keegi teeb ukse väljast lahti, äkki õnnestub. Kalli raha eest lukuabi ka kutsuda ei tahtnud.
Helistasin isale, kes õnneks oli lähedal ja viskasin talle rõdult võtmed, tuli tegi ukse lahti. Kammaiijaa! Johan uuesti riidest lahti, õue minekust pole juttugi, lukujura tuli ära lahendada. Lõpuks avastas Jaanus, et mingisugune osa on seal paar millimeetrit liiga suur, mis käib kuskile vastu, kuni omadega otsad andis. Suutis oma tarkusest selle korda teha, metalliviiliga parajaks viilida ja hakkas toimima. Hea seegi, mõtlesime, et peame korteriluku terve täiega ära vahetama.
Et siis selline “omaette” aeg oli eile. Aga ei saa öelda, et ei oleks olnud vaheldusrikas.
Johani enda söök annab kindlasti rohkem vabadust ja eks tuleb julmalt enda aega võtta ning graafikuga range olla. Jaanuse tööasjad on ka mulle olulised, seeõttu ma olengi üsna kuss olnud. Aga kuidagipidi peame selle graafiku paika saama.
Hea on see, et kuu lõpus hakkavad mul raamatupidamiskursused ja siis ma saan tervelt 3h järjest mujal olla – Johan on siis osaliselt oma toidu peal, mida ka Jaanus anda saab ja mina olen peaaegu kõrvalmajas end harimas.
Ok, aitab halast – õues on nii ilus ilm, et nüüd on minek!