Peale vältimatu lõppu
"Oliveri evolutsioon" on viimane lugu, mille John Updike kirjutas ajakirja Esquire jaoks. Algselt avaldati see 1998. aastal. Pärast Updike surma 2009. aastal tegi ajakiri selle veebis tasuta kättesaadavaks. Saate seda siin lugeda Esquire'i veebisaidil.
Ligikaudu 650 sõna puhul on lugu välgumüügi peamine näide. Tegelikult kuulus see 2006. aasta kogusse " Flash Fiction Forward", mille on redigeerinud James Thomas ja Robert Shapard.
Süžee
"Oliveri evolutsioon" annab kokkuvõtte Oliveri õnnetusjärgsest elust tema sünnist ja oma vanemast. Ta on laps, "vastuvõtlik ebaõnnestumistele". Nagu väikelastel, sööb ta koidikuid ja vajab oma mao pumpamist, siis hiljem peaaegu uputab ookeani, kui vanemad ujuvad koos. Ta on sündinud füüsiliste häiretega nagu inturned jalad, mis nõuavad kastreid ja "uniseks" silma, mida tema vanemad ja õpetajad ei tähelda, kuni ravi võimalus on möödas.
Osa Oliveri õnne on see, et ta on perekonna kõige noorem laps. Oliveri sündimise ajaks on tema vanemate jaoks "lapse kasvatamise väljakutse [on] õhuke". Kogu oma lapsepõlves häirivad nad oma perekonnaseisu düsaharmoniat, lõpuks lahutades, kui ta on kolmteist.
Oliver liigub keskkoolis ja kolledžis, tema klassid langevad ja tal on mitu autoõnnetust ja muid vigastusi, mis on seotud tema hoolimatu käitumisega.
Täiskasvanuna ei saa ta töökohta hoida ja pidevalt raiskab võimalusi. Kui Oliver abiellub naisega, kes tundub olevat ebaõnne - "ainete kuritarvitamine ja soovimatud rasedused" - nagu ta on, tema tulevik tundub valus.
Nagu selgub, on Oliver oma naisega võrreldes stabiilne ja lugu ütleb meile: "See oli võti.
Mida me ootame teistelt, nad püüavad seda pakkuda. "Ta jätab töökoha alla ja teeb turvalise elu oma naise ja laste jaoks - see, mis varem tundus täiesti ebaõnnestunud.
Toon
Enamik lugu tundub nagu õlgade õlavarred, justkui sündmused on lihtsalt vältimatud. Näiteks Updike kirjutab: "Ja juhtus, et ta oli lihtsalt vale, haavatav vanus, kui tema vanemad läbisid lahutuse ja abielulahutuse."
Märkus, et "mitmed pereautod sattusid ratastega hävitava otsaga" näitavad, et Oliveril ei ole ühtegi asutust. Ta pole isegi lause teema ! Ta ei pea neid autosid (või enda elu) üldse juhtima; ta lihtsalt "juhtub", et olla kõigi vältimatute ebaõnnete rütmis.
Irooniline, et eraldatud toon kutsub lugejat üles tundma sümpaatiat. Oliveri vanemad on kahetsusväärsed, kuid ebaefektiivsed, ja jutustaja ei tundu, et ta eriti halba oleks, seega on jällegi jäetud, et lugeja Oliverile vabandaks.
Õnnelik lõpp
Jutustaja eraldatud toonist on kaks märkimisväärset erandit, mis mõlemad ilmnevad lugu lõpus.
Selle punktiga on lugeja juba Oliverisse investeerinud ja tema juurest juhatanud, nii et see on ka leevendaja, kui ka jutustaja näib end olevat ka hooliv.
Esiteks, kui me õpime, et mitmesugused autoõnnetused on koputanud mõned Oliveri hambad lahti, siis Updike kirjutab:
"Hambad jäid jälle tugevaks, täname jumalat tema süütu naeratuse eest, mis tema näo järgi aeglaselt levis kogu huumoriga tema uusimat õnnetust, oli üks tema parimaid omadusi. Tema hambaid oli väikesed ja ümmargused ning laialdaselt vahele jäetud - hambaid "
See on esimene kord, kui jutustaja näeb Oliveri heaolus ja mõnevõrra armastust ("süütu naeratus" ja "parimad omadused") mõnda investeeringut ("tänuta jumal"). Fraasi "beebi hambad" muidugi meenutab Oliveri haavatavuse lugejat.
Teiseks, jutustuse lõpuosas kasutab jutustaja fraasi "[y] ou peaks teda nüüd nägema". Teise inimese kasutamine on tunduvalt formaalsem ja loogilisem kui ülejäänud lugu, ja see keel näitab uhkust ja entusiasmi selle üle, kuidas Oliver on välja kujunenud.
Sel hetkel muutub toon märgatavalt poeetiliseks:
"Oliver on laienenud ja hoiab neid kahte neist [tema lapsed] korraga. Nad on lindud pesas. Ta on puu, varjualune kivimees. Ta on nõrkade kaitsja."
Ma väidan, et õnnelikud lõpud on ilukirjanduses üsna haruldased, mistõttu on minu arvates veenev, et meie jutustaja ei tundu emotsionaalselt investeeritud lugu, kuni asjad hakkavad hästi . Oliver on saavutanud selle, mis on paljude jaoks lihtsalt tavaline elu, kuid see oli nii kaugele jõudnud, et see on pühitsemise põhjus - põhjuseks olla optimistlik, et keegi võiks areneda ja ületada mustrid, mis tunduvad oma elus vältimatult .
Updike kirjutab varakult, et kui Oliveri kibud (need, kes parandavad põrutamata jalad) eemaldati, "karjus ta terve hinge pärast, et ta arvas, et need rasked kipsipadjad on kraapitud ja põrandalaud põrandal osalenud ise." Updike lugu tuletab meile meelde, et kohutavad koormused, mida me kujutame, on meie endi osad, pole tingimata nii.