AMEERIKA KOKKERSPANJELI AJALUGU
Lühidalt võib ameerika kokkeri ajalugu kirjeldada järgmiselt: erinevatest
spanjelitest jahikoerte erinevat verd segades aretati 19. sajandil Inglismaal inglise kokkerspanjel,
kes Ameerikasse toimetades omandas oma eripärad ja sai iseseisvaks tõuks ...
Sõna "kokker" pärineb
inglise keelest " woodcock" - metskurvits, see tähendab, et see näitab koera spetsialiseerumist. Juba 17. sajandil
eristus kokkerspanjel teistest koertest ümara pea, lühikese koonu, pikkade kõrvade, külgedelt kokkusurutud keha,
lühendatud jalgade, pikema ja lainelise karva ning pooleldi kärbitud sabaga. Seda tehti selleks, et vältida kärpeid tarnal,
kuna ulukite otsimisel oli kokkeri saba pidevas liikumises ja mingil määral ka ilu pärast. Tolleaegsete kokkerite värvus oli
väga mitmekesine: punast, kohvi, punast ja valget, kohvi ja valget, musta ja valget, musta ja punakaspruuni värvi esines palju harvem ning puhtast
musti koeri oli üsna harva.
18. ja 19. sajandil oli Inglismaal, paljude koeratõugude kodumaal, üsna kaootiline kokkerite aretus. Tavaline oli teiste spanjelite veretustamine.
Kõigil spanjelitel, isegi 19. sajandil, rääkimata varasemast ajast, ei olnud selget jaotust eraldi tõugudeks, kuigi neid oli palju.
Need erinesid tõuti kaalu, pikkuse ja värvi poolest, kuid mitte väliste omaduste poolest. Sel spanjelite jaoks "probleemsel" ajal sündisid
kõigil tõugudel täiesti erinevad kutsikad. Olenevalt välimusest määrati see või teine kutsikas selle või teise
tõu juurde ja juhtus ka seda, et elu jooksul võis koer oma tõugu vahetada kaks või isegi kolm korda - loomulikult,
vastavalt selle omanikele ja autoriteetsetele koerakasvatajatele tollel ajal.Spanielite tohutust mitmekesisusest eristusid koerad peamiselt pikkuse
ja kaalu järgi. Kokkerid ei pidanud olema kõrgemad kui 30 cm ja kaaluma 10-12 kg, samuti oli soovitav, et nende jalad ei oleks väga lühikesed,
keha ei oleks pikk ning iseloomu määratleti kui rõõmsameelset ja aktiivset.
Kokkerspanjelite "ristiisaks" peetakse aretaja Budelt, kes sai oma must-punaselt isaselt Francolt ja valge-must emaselt Venuselt esimese
väärilise isa - kuulsa Obo-1, kes andis selgelt edasi tema tüübi ja kehaehituse. järglastele, andes sellega
tõu esindajatele teatava ühtsuse ...
1893. aastal kiitis Londoni Kennelklubi kokkerspanjelid tõuks heaks ja 1901. aastal hakati
neid ringites hindama mitte suuruse ja kaalu, vaid selgelt määratletud tõuomaduste järgi. 1902. aastal võeti
Inglismaal vastu esimene kokkerspanjeli standard. Kokkerspanjel jõudis Ameerikasse vahetult enne seda, kui ta ametlikult eraldi tõuna
tunnustati - umbes 19. sajandi 80ndatel.
Nende koerte populaarsus Euroopas, kena välimus ja lahke iseloom meelitasid tõu juurde kohe kõik
Ameerika elanikud: nad hakkasid neid aktiivselt välismaalt omandama ja iseseisvalt aretama. Tuli osariikidesse ja
üks Inglismaa kuulsa kokkerite esivanema Obo-1 järeltulijatest. Tema nimi oli Obo-2 ja inglise standardite järgi ei olnud ta ideaalne koer,
kuna tal oli erinev pea ja koonu struktuur.
Kuid siin on üllatav: just ameeriklased nägid selle koera suurtes laiaulatuslikes silmades
erilist võlu ja võlu, lubades teda ilma suurema kõhkluseta aretustöösse. Ja just nendest silmadest sai kõige
säravam tõuomadus, mis eristab Ameerika kokkerspanjelit kõigist teistest koertest.
Ameerika kasvatajatest rääkides väärib märkimist, et kokkerspanjelite aretamisel ei olnud põhiline "rõhk" koerte
jahiomadustel, vaid nende välisilmel. Tõsi, sel juhul poleks tohtinud koer jahimehest daami "mänguasjaks" muutuda ja oma
väärtuslikke tööomadusi säilitada - see oli aretustöö vajalik tingimus. Tõu kallal töötades
omandas kokker kuplilisema pea, selge, lõdva ülemineku, kõrge lauba ja liigutava pilguga. Ameeriklase koon on palju lühem kui
inglise kokkeril, kergelt ninaga, mahukas, omapärase huulte mustriga (banaan). Koeral oli nii kompaktsem kui ka kõrgem esikeha, mille
tõttu tema jäsemed muutusid kõrgemaks ja omandasid tasakaalustatud lendavate liigutuste jaoks rohkem väljendunud nurgad.
Ja loomulikult karv sirge või kergelt laineline, voolavas voolus langev siidine karv andis ameerika kokkerile dekoratiivsust ja sai selle
peamiseks kaunistuseks. Ameerika kokkerspanjeli tõug arenes üllatavalt kiiresti. Juba 1883. aastal lubas Ameerika Kennelklubi eksperimendi
korras näitusel osaleda kahte sorti kokkerspanjeleid erinevates kategooriates.
Alguses peeti mõlema tõu parandamiseks nende kahe
sarnase kokkeri ristamise vastuvõetavaks, kuid 20. sajandi 1930. aastatel keelati nendevaheline paaritumine: lõplikult
ja pöördumatult moodustati tõuks Ameerika kokkerspanjel. Tõu kujunemise algfaasis Ameerika Ühendriikides eristati
kahte tüüpi Ameerika kokkereid: lääne- ja idapoolseid. Lääne oma eristas idapoolsest suurem kereproportsioonide
kergus ja liikuv temperament. Peagi need kaks tüüpi assimileerusid, "lahustusid" teineteises, imades endasse parima mõlema
aretustöö suunalt, kuid see ei olnud tõu arengu lõplik versioon.
Hiljuti ringides säranud tsempione hakati juba
eelmise sajandi 90ndatel juba vanatüüpideks pidama ning Ameerika kokkerspanjeli tõustandardi
lõplik versioon,
mida juhivad kaasaegsed klubid ja kasvatajad, valmis. kinnitatud 1992. aastal
Tänapäeval on ta Ameerikas ning ma mujal maailmas üks populaarsemaid tõuge.
80-ndate aastate keskel jõudis ta Eestisse. Eesti esimese ameerika kokkerspanjeli tõi pr. Lilian Hanniste kennel GLORIA GUTTA Venemaalt.
...tagasi