Tunnete vastastikune seos suhetes
Kui puudutame suhete teemat, kogevad psühholoogid sageli üksteist armastavate ja vihkavate nähtustega samal ajal. Sageli tekib see suhe sugulaste vahel. Tunnete ambivalentsus on tänapäeva ühiskonnas tavaline. Mõned eksperdid viitavad sellele psühholoogilisele häirele. Kõikide mõistmiseks kaaluge seda teemat psytheater.com.
Inimloomusel on tundeid. Mõned emotsioonid on lühiajalised, teised aga püsivad. Kui tegemist on suhetega, siis puudutatakse pidevate tundete teemat. Inimesed peavad armastama üksteist iga päev pikka aega (parimal - igavikul). Niipea kui tunded mööduvad, laguneb liit. Paljud tunnevad nähtust, mis suurendab veelgi tundete ambivalentsust:
- Ühest küljest tunneb inimene hirmu oma lähedase kaotamise pärast.
- Teisest küljest kogeb inimene vihkamist partneri vastu, kes teda solvab, alandab teda, viskab teda.
Sa ei saa rääkida inimesest robotina, mis peab järgima ainult ühte programmi. Kuid olukorda, kus inimene on vastuoluliste soovide, emotsioonide või mõtetega lõhkunud, nimetatakse ka patoloogiliseks. Kus on õige väljapääs?
Eksperdid ütlevad, et on normaalne, et inimene muudab oma mõtteid, soove ja emotsionaalset suhtumist kogu oma elu jooksul. Kuid see juhtub vaheldumisi. Riik, kus ta on vastuoluliste kogemuste tõttu lõhkunud, on kas üleminekuperiood (kui see kestab mitu päeva) või psühholoogiline kõrvalekalle (kui see kestab mitu kuud ja isegi aastaid).
Mis on ambivalentsus?
Kaasaegsele inimesele on omane, et see on ambivalentses seisundis. Mis on ambivalentsus? See on üheaegne kogemus vastandlike tundete vastu objekti või isiku suhtes. E. Bleuler tutvustas seda kontseptsiooni, mis tähendab üht skisofreenia sümptomit, jagades ambivalentsuse intellektuaalseks, tahtlikuks ja emotsionaalseks.
Emotsionaalne ambivalentsus on kõige tavalisem inimese elus. See avaldub inimese individuaalses suhtumises teise isikuga. Vanema-lapse või armastuse suhetes on see nähtus kõige levinum.
Tahtlik ambivalentsus avaldub võimatuses valida kahe otsuse vahel. See juhtub olukorras, kus mõlemad valikud on võrdselt olulised ja soovitavad. Sellises olukorras otsustab inimene sageli mitte teha valikuid ja jääda lahendamata olukorda.
Intellektuaalne ambivalentsus väljendub inimese mõtetes, kui arvamused, mida ta mõtlevad, on omavahel vastuolus või vastuolus.
Mõned eksperdid peavad ambivalentsust inimese täiesti normaalseks olukorraks, sest samal ajal võib seda tähele panna ka elu ja huvi surma vastu. Kuid õnneliku ja sujuva eksisteerimise jaoks on ambivalentsus läbipääsuks takistuseks, vastasel juhul süveneb olukord veelgi.
Isik valib, mis vastab tema vaimsele seisundile. Lapsed armastavad mängida mänge, mis sobivad nende soovitud elustiiliga. Riietus valitakse see, mis vastab inimese ideedele õnnelikust elust. Filme ja programme vaadatakse neid, mis edastavad vaataja sees valitsevat meeleolu. Sellepärast loevad inimesed oma tuttava ajal alateadlikult üksteiselt teavet ja mõistavad, kas nad on huvitatud uutest partneritest või mitte.
Inimesed valivad isegi oma lemmik äripartnerid, sõbrad vastavalt neile omastele huvidele, hoiakutele ja meeleseisundile. Näiteks ei saa rõõmsameelne kontakt leida inimest, kes on maailma suhtes pessimistlik. Sellised inimesed ei läheks kunagi kokku, kuid saavad ainult lõikuda, kuid otsekohe otsustada mitte kunagi näha.
Isik valib, mis vastab tema vaimsele seisundile. Kuidas inimene riietub? Mis meeldib lugeda, vaadata? Mida sa tavaliselt oma sõpradega räägid? Mida inimesed sa räägid? Milliseid kohti tahab ta külastada? Vaata lähemalt ja te märkate, et kõik, mida inimene ümbritseb, vastab tema vaimsele seisundile, maailmavaadele, meeleolule. Te valite ka oma maailma vastavalt vaimsetele impulssidele. Vaadake ringi ja analüüsige ennast. Võimalik, et te ise olete meeleheite ja kurbuse „kaevu”, sest valite inimesi, loote sündmusi ja külastate kohti, mis ei saa sulle midagi muud anda. Olge tähelepanelik oma ümbruse suhtes, sest see ei ole ainult teie hinge peegeldus, vaid mõjutab ka sind nii, et jääksid sinna igavesti.
Tunnete ambivalentsus
Inimeste suhetes on tunnete ambivalentsus üsna tavaline. See mõiste määratletakse psühholoogia kui subjekti, objekti, isiku jms vastuoluliseks suhtumiseks. Ta samaaegselt aktsepteerib ja lükkab tagasi, keeldub oma tundete objektist.
Esimest korda tutvustas seda terminit Šveitsi psühhiaater Bleuler, kes kirjeldas skisofreeniat. Kuid tavalisel inimesel on sarnased kogemused. Eksperdid seostavad ambivalentsust koduvajaduste mitmekesisusega, mis on ühel inimesel, ja ümbritseva maailma mitmekesisusest, mis võib samal ajal meelitada ja tõrjuda.
Z. Freud pidas seda nähtust normiks, samas kui see ilmneb lühikestel perioodidel ja ei ole helge. Vastasel juhul hakkavad neuroosid arenema. Isik võib samal ajal tunda armastust ja vihkamist, rõõmu ja rahulolematust, kaastunnet ja antipaatiat. Sageli varjab üks tunne teist.
Psühholoogias on selle nähtuse jaoks kaks määratlust:
- Amivalentsus on inimese tundete teisendamine teise inimese, nähtuse või sündmuse suhtes. Sageli avaldub see objektide suhtes, millel on inimesele ebaselge suhe. See erineb puhtalt positiivsetest või negatiivsetest emotsioonidest, mida mõned psühhoanalüütikud tõlgendavad kui objekti idealiseerimist või devalveerimist. Seega peetakse tundete ambivalentsust normaalseks.
- Psühhiaatria ambivalentsust peetakse isiksuse lõhenemiseks, mis vaheldumisi kogevad ühte, siis vastandlikke tundeid.
Ambivalentsed tunded on emotsioonid, mida inimene samal ajal kogeb. Segatunded on vaheldumisi ilmnevad kogemused.
Erksad näited ambivalentsuse avaldumisest on laste ja vanemate suhted ja armastatud inimeste ühendused. Ühelt poolt võib laps soovida oma vanematele surma, teisest küljest vajab ta neid ja armastab neid. Ühelt poolt saavad partnerid üksteist armastada, kuid samal ajal mõistavad, et nad vihkavad.
Kuidas seda selgitada? Tunnete duaalsust saab seletada asjaoluga, et inimeses põimuvad instinktiivsed vajadused ja ühiskonna alused, mis juurduvad inimese pea. Võtke näiteks armastusliit, kus abikaasad armastavad ja vihkavad üksteist.
- Ühest küljest on nad sunnitud mängima armastajate rolli, sest neil on selleks vaja. Võib-olla nad ei armasta üksteist, kuid kuna nad koos jäävad, on nad sunnitud saatma need neile, kes on lähedal. Seda võib seletada ühiskonnas, kus abikaasad peavad üksteist armastama, isegi kui see ei ole.
- Teisest küljest vihkavad abikaasad olukordi, kus nende lähedased neile haiget teevad. Teadlikult mõistavad nad, et nad ei ole armastatud, kuid muidu ei oleks nad valu põhjustanud. See põhjustab vihkamist, mida nad püüavad varjata, sest nad võivad hävitada liidu, mida nende ümbritsevad inimesed aktsepteerivad ja julgustavad.
Ambivalentsus esineb siis, kui instinktide, teadlike soovide, olukorra asjaolude ja ühiskonna aluste tasandil esineb vastuolusid. Isik on sunnitud säilitama seda, mis ei ole, kogedes pidevalt temas perioodiliselt põhjustatud.
Ambivalentsus suhetes
Arutada ambivalentsust suhetes normina või patoloogiana? Tuleb mõista, et inimene püüdleb alati kindluse poole. See muudab tema elu harmoonilisemaks ja tasakaalustatumaks kui vastuolulisuse, duaalsuse. Teisest küljest tuleb meeles pidada olukordi, mis tekivad, mis lihtsalt tekitavad emotsioone, mis on vastuolus pidevate kogemustega. See on normaalne, kuigi see avaldub ambivalentsuses.
Ühelt poolt võib lapsevanem armastada oma last, teiselt poolt võib ta olla ärritunud lapse kasvatamisest tuleneva väsimuse tõttu. Seda peetakse olukorras normaalseks, kuid pidevatest aspektidest tuleb vabaneda vastuolulistest kogemustest, et nad ei tekiks häireid ega konfliktide sündmusi.
Inimene kaldub alati ambivalentsuse poole. See on tingitud maailma mitmekesisusest, kus ta elab, tekkivatest tundetest, mida ta on kogenud, ja perioodilistest olukordadest. Duaalsuse seisundit ei tohiks pidada midagi halba, kui seda ei pikendata kogu elu jooksul. Niikaua kui olukord on olemas, võib inimene kogeda dualistlikke tundeid. Niipea kui see on möödas, on parem teha otsus ja otsustada oma suhtumise üle, mis juhtus.
Mõned psühholoogid peavad ambivalentsust normaalseks, kuna on tavaline, et inimene aktsepteerib vastuolulisi ideid, sattuda valitud olukordadesse, kogeda kahekordseid tundeid. Teised psühholoogid märgivad, et ambivalentsus kui pidev nähtus inimese elus viib erinevate psühholoogiliste häirete tekkeni.
Ambivalentsust tuleks eristada kõikidest aktsepteerimistest, kui inimene aktsepteerib duaalsust. Erinevus on selles, et jagunemist ei toimu. Näiteks ei tajuta inimene must-valget kui kahte vastandlikku värvi, vaid neid peetakse üheks värviks, kui teine muutub ja vastupidi.
Ambivalentsus on selge jagunemine, kus tundeid, mõtteid ja ideid peetakse vastupidi. Arusaamine on väidetavalt vastuoluliste mõistete liit üheks tervikuks, kus need eksisteerivad samaaegselt ja ei ole vastuolus, ei sekku. See on vsepolnenie on normaalne olek, mis võib kesta kogu elu, samas kui ambivalentsust peetakse positsiooniks, mis viib haiguste, neurooside ja psühhoosi tekkeni.
Inimene on mitmekülgne olend. Tema ümbritseb maailm, mis on täis erinevaid nähtusi. Kuna inimene tahab elada maailmas, mida ta mõistab, otsib ta sageli lahuselu. Seega on olemas vastandeid, vastuolusid, mis inimese sõnul ei saa eksisteerida samaaegselt ja seetõttu peavad need kandma ainult positiivset või negatiivset värvi. Ambivalentsus muutub neuroosi põhjuseks, sest inimene ei saa nõustuda sellega, et ta saab samal ajal armastust ja vihkamist. Tulemus - vaimne häire.
Ainult teadvuse laienemine ja halbade ja heade kui aktsepteeritavate nähtuste vastuvõtmine, mis võivad eksisteerida samaaegselt, võimaldab ambivalentsust saada kõikjalt. Kui ei ole lahuselu, on olemas isegi vastuoluliste nähtuste liit.
Kahepoolne tunne seda
Amivalentsus on vastuoluline suhe subjektiga või üksikisiku või objekti põhjustatud kahekordse kogemusega. Teisisõnu võib objekt inimestel provotseerida kahe antagonistliku tunde samaaegset esinemist. Seda kontseptsiooni tutvustas varem E. Bleuler, kes pidas inimese ambivalentsust skisofreenia võtmemärgiks, mille tulemusena tuvastas ta kolm selle vormi: intellektuaalne, emotsionaalne ja tahtlik.
Emotsionaalne ambivalentsus ilmneb positiivsete ja negatiivsete emotsioonide samaaegsel tundmisel teisele inimesele, objektile või sündmusele. Laps-vanemate suhted võivad olla näide ambivalentsuse avaldumisest.
Inimese tahtlik ambivalentsus leiab aset polaarsete lahenduste lõputult kiirustades, nende võimatuse vahel. Sageli toob see kaasa otsuse tegemise peatamise.
Inimese intellektuaalne ambivalentsus seisneb vahelduvas vastandlikus, vastuolulises või teineteist välistavas arvamuses indiviidi mõtetes.
E. Bleuleri, Z. Freudi kaasaegne tähendus tähendas mõiste „inimese ambivalentsus” täiesti erinevat tähendust. Ta pidas seda kahe sügavamale stiimulile motiveerivale isikule omase esmase samaaegse kooseksisteerimisega, millest kõige olulisemad on orienteeritus elule ja surmaotsing.
Tunnete ambivalentsus
Sageli saab kohtuda paaridega, kus valitseb armukadedus, kus hull armastus põimub vihkamisega. See on ambivalentsuse tunde ilming. Ambivalentsus on psühholoogias vastuoluline sisemine emotsionaalne kogemus või seisund, mis on seotud kahekordse seosega subjektiga või objektiga, objektiga, sündmusega ja mida iseloomustab samaaegselt selle vastuvõtmine ja tagasilükkamine, tagasilükkamine.
E. Bleuer tegi Šveitsi psühhiaaterile ettepaneku tundide ambivalentsuse või emotsionaalse ambivalentsuse mõiste kohta, mille eesmärk on tähistada skisofreeniaga inimeste iseloomu, ambivalentsust ja suhtumist, asendades üksteist kiiresti. See mõiste hakkas varsti levima psühholoogilises teaduses. Keerulisi kahekordseid tundeid või emotsioone, mis pärinevad subjektist tema vajaduste mitmekesisuse ja teda vahetult ümbritsevate nähtuste mitmekülgsuse tõttu, mis samal ajal meelitavad teda ja hirmutavad, põhjustavad positiivseid ja negatiivseid tundeid, on saanud ambivalentseteks.
Vastavalt Z. Freudi arusaamale on emotsioonide ambivalentsus teatud piiridesse norm. Samal ajal räägib neurootilisest olekust kõrge esinemisaste.
Ambivalentsus on teatud ideede, mõistete, mis samaaegselt väljendavad kaastunnet ja antipaatiat, rõõmu ja rahulolematust, armastust ja vihkamist, omane. Sageli võib üks neist tundetest alateadlikult represseerida, peites teisi. Tänapäeva psühholoogilises teaduses on selle kontseptsiooni kaks tõlgendust.
Ammonivalentsuse all mõistetakse psühhoanalüütilist teooriat kui kompleksseid tundeid, mida inimene tunneb subjekti, teise teema või nähtuse kohta. Selle esinemist peetakse normaalseks nende isikute suhtes, kelle roll on inimese elus ebaselge. Ja ainult positiivsete emotsioonide või negatiivsete tundete olemasolu, st unipolaarsust, tõlgendatakse ideaalina või amortisatsiooni väljendusena. Teisisõnu näitab psühhoanalüütiline teooria, et emotsioonid on alati ambivalentsed, kuid subjekt ise seda ei mõista.
Psühhiaatria peab ambivalentsust perioodiliseks globaalseks muutuseks inimese suhtumises konkreetsesse nähtusse, üksikisiku või subjektiga. Psühhoanalüütilises teoorias nimetatakse seda suhtumise muutust sageli "ego jagamiseks".
Psühholoogia ambivalentsus on vastuoluline tunne, et inimesed tunnevad end peaaegu samaaegselt, mitte vaheldumisi kogenud tundeid ja motiive.
Emotsionaalne ambivalentsus võib Freudi teooria järgi domineerida helbete vaimse moodustumise pregenitaalfaasis. Samas on kõige iseloomulikum see, et üheaegselt tekivad agressiivsed soove ja intiimseid motiive.
Bleuler oli mitmeti ideoloogiliselt lähedal psühhoanalüüsile. Seepärast sai just sõna „ambivalentsus” kõige üksikasjalikum areng. Freud pidas ambleensust kui Bleuleri sõnasõnalist nimetust vastandlikest kalduvustest, mida sageli väljendatakse teemadel armastuse tunnetena, ja vihkamist ühe soovitud objekti vastu. Inimsuse teooriat käsitlevas töös kirjeldas Freud vastandlikke draivereid, seotud ja seotud isikliku intiimse tegevusega.
Viieaastase lapse foobia uurimisel märkas ta ka, et üksikisikute emotsionaalne olemus koosneb vastanditest. Väikse lapse väljendamine ühe vanemaga seotud antagonistliku kogemuse puhul ei takista teda samaaegselt vastupidist kogemust näitama.
Näited ambivalentsusest: laps saab armastada vanemat, kuid samal ajal soovib teda surra. Freudi sõnul lahendatakse konflikti tekkimisel lapse eseme muutmine ja ühe sisemise liikumise üleandmine teisele isikule.
Psühhoanalüütilise teooria asutaja kasutas emotsioonide ambivalentsuse kontseptsiooni ka sellise nähtuse uurimisel ülekandena. Paljudes tema kirjutistes rõhutas Freud ülekande vastuolulist olemust, millel on positiivne roll ja samal ajal negatiivne suund. Freud väitis, et ülekanne on iseenesest ambivalentne, sest see hõlmab sõbralikku suhtumist, st positiivset ja vaenulikku aspekti, st negatiivset psühhoanalüüsi.
Mõistet ambivalentsust kasutati hiljem psühholoogilises teaduses.
Tunde ambivalentsus on puberteedi perioodil eriti ilmne, sest see aeg on puberteedi tõttu täiskasvanueas pöördepunkt. Teismeliste ambivalentsus ja paradoksaalne olemus avaldub mitmetes vastuoludes eneseteadmiste kriisi tagajärjel, mis ületab selle, mida üksikisik omandab (identiteedi kujunemine). Noorte suurenenud egocentrism, soov tundmatu, ebaküpsete moraalsete hoiakute suhtes, maksimumism, ambivalentsus ja paradoksaalne olemus on noorukiea tunnused ja kujutavad endast ohutegureid ohvriks langenud käitumise kujunemisel.
Ambivalentsus suhetes
Inimene on ökosüsteemi kõige keerulisem olemus, mille tulemusena pigem harmoonia ja vastuolude puudumine suhetes on pigem üksikisikute suunatud standardid kui nende sisemise reaalsuse iseloomulikud tunnused. Inimeste tunded on sageli vastuolulised ja ambivalentsed. Samal ajal võivad nad tunda neid üheaegselt sama isiku suhtes. Psühholoogid nimetavad seda kvaliteedi ambivalentsuseks.
Näited suhete ambivalentsusest: kui abikaasa tunneb samal ajal armastustunnet ja vihkamist partneri vastu, mis on tingitud armukadedusest või piiramatust hellusest oma lapse suhtes koos ülemäärase väsimuse põhjustatud ärritusega või sooviga olla lähedasem vanematega koos unistustega, mida nad peaksid lõpetama ronida tütre või poja elu.
Suhete duaalsus võib nii teemat kui ka abi segada. Kui see tekib ühelt poolt vastandina elava olemuse, töö, nähtuse, subjekti ja teiselt poolt nende poolt tekitatud lühiajaliste emotsioonide vahel, siis peetakse sellist duaalsust vastavaks normiks.
Selline ajaline antagonism suhetes tekib sageli suhtluslikus suhtlemises lähedase keskkonnaga, millega inimesed seostavad stabiilseid suhteid plussmärgiga ja millele nad kogevad armastuse ja kiindumuse tunnet. Kuid erinevatel põhjustel võib mõnikord lähedane ümbrus tekitada üksikisikute ärrituvust, soovi vältida nendega suhtlemist ja sageli isegi vihkamist.
Suhtedevaheliste kahepoolsusega on teisisõnu meeleseisund, kus iga komplekti tasakaalustab selle vastand. Tunnete ja hoiakute kui psühholoogilise kontseptsiooni antagonismi tuleb eristada üksikisiku suhtes esineva objekti või tundete suhtes segatud tunnetest. Objekti, nähtuse või subjekti olemuse ebatäpsuste realistliku hindamise põhjal tekivad segased tunded, samas kui ambivalentsus on sügava emotsionaalse iseloomuga. Sellises seadistuses tulenevad antagonistlikud suhted universaalsest allikast ja on omavahel seotud.
K. Jung kasutas iseloomustamiseks ambivalentsust:
- positiivsete emotsioonide ja negatiivsete tunnete seost objekti, objekti, sündmuse, idee või mõne teise isikuga (need tunded pärinevad ühest allikast ja ei kujuta endast nende objektide omaduste segu, millele need on suunatud);
- huvi psüühika mitmekesisuse, killustatuse ja püsivuse vastu (selles mõttes on ambivalentsus ainult üks indiviidi seisunditest);
- selle kontseptsiooni kirjeldava positsiooni enesevälistamine;
- suhtumine eelkõige vanemate kujutistesse ja üldiselt arhetüüpilistesse kujutistesse;
- universaalsus, sest dualiteet on olemas kõikjal.
Jung väitis, et elu ise on ambivalentsuse näide, sest see eksisteerib paljudes teineteist välistavates kontseptsioonides - hea ja kurja, edu piirdub lüüasaamisega, lootusega kaasneb meeleheide. Kõik loetletud kategooriad on omavahel tasakaalustatud.
Käitumise ambivalentsus leidub vaheldumisi kahe polaarse vastandliku motivatsiooni ilmingus. Näiteks paljudes elusolendite liikides asendatakse rünnaku reaktsioonid lennu ja hirmuga.
Samuti võib täheldada käitumise väljendunud ambivalentsust inimeste reaktsioonides võõrastele inimestele. Võõras provotseerib segatud emotsioonide teket: hirmu tunne koos uudishimu, soov vältida temaga suhtlemist samaaegselt sooviga kontakti luua.
On viga eeldada, et vastandlikud tunded avaldavad teineteisele neutraliseerivat, intensiivistavat või nõrgendavat mõju. Lahutamatute emotsionaalsete seisundite kujundamisel säilitavad antagonistlikud emotsioonid siiski selle jagamatuse puhul enam-vähem selgelt oma individuaalsuse.
Ambivalentsus tüüpilistes olukordades on tingitud asjaolust, et keerulise objekti teatavatel omadustel on inimese vajadustele ja väärtuse orientatsioonile erinev mõju. Näiteks võib üksikisikut austada raske töö eest, kuid samal ajal hukka mõista tema tujusid.
Inimese ambivalentsus mõnes olukorras on vastuolu stabiilsete emotsioonide ja temast tulenevate situatsiooniliste tunnetega. Näiteks tekib solvamine juhtudel, kui emotsionaalselt positiivselt hinnatud subjektid ei tunne teda tähelepanuta.
Psühholoogid nimetavad teemasid, kellel on sageli ambivalentsed tunded ühe või teise sündmuse kohta väga ambivalentsed ja vähem ambivalentsed on need, kes otsivad alati üheselt mõistetavat arvamust.
Paljud uuringud tõestavad, et teatavates olukordades on vaja kõrget ambivalentsust, kuid teistes häirib see ainult neid.
Inimese tundeid - patoloogiat või küpsust?
Vastandlike ideede, soovide või emotsioonide isiku üheaegne olemasolu ühe inimese, objekti või nähtuse suhtes on saanud psühholoogias nime "ambivalentsus". Sellises olekus inimene kogeb ebamäärasust, duaalsust või mõtete või tundete vastuolu sama objekti suhtes.
Kirjeldus
Tunnete (Ladina-ambost tõlgitud kui „mõlemad“ ja „valentia“ kui “jõu”) ambivalentsus - see on ebamäärane, vastuoluline suhtumine keegi või midagi. See väljendub selles, et üks objekt põhjustab samal ajal 2 vastandlikku tundeid. See nähtus on igapäevaelus ja ilukirjanduses juba ammu täheldatud. Selline tundete ambivalentsus oli kõige sagedamini seotud armastuse kirega.
Bleuler tutvustas mõistet ambivalentsus ise 1910. aastal. Ta uskus, et tundete ambivalentsust võib pidada skisofreenilise häire peamiseks sümptomiks. Siin on see, mida Bleuler selle inimolukorra kohta kirjutas: „Lühiajaline ambivalentsus on tavalise vaimse elu osa, kuid püsiv või väljendunud ambivalentsus on skisofreenia esimene sümptom. Sel juhul viitab see kõige sagedamini afektiivsele, tahtlikule või ideoloogilisele sfäärile. ”
Juhul, kui skisofreenia käitumisele on iseloomulik ambivalentsus, muutuvad vastuolulised kogemused, hoiakud ja reaktsioonid väga kiiresti ja täielikult motiveerimata. Kuid see tingimus võib olla kogenud ja täiesti normaalsed inimesed. Nende jaoks kogevad ambivalentsust kõige sagedamini tunded nagu kurbus ja armukadedus.
Meie aja psühholoogia teab selle riigi kohta kahte põhiideed:
- Psühhoanalüütilise teooria ambivalentsusega mõistetakse tavaliselt tunde mitmekesist valikut, mida kogemus on kellegi suhtes. Arvatakse, et selline riik on nende inimeste suhtes täiesti normaalne, kelle roll on konkreetse isiku jaoks üsna ebaselge. Kuid unipolaarset kogemust (ainult positiivseid või negatiivseid emotsioone) peetakse devalveerimise või partneri ideaaliks. Teisisõnu, inimene lihtsalt ei mõista, kui ambitsioonilised on tema tunded. Psühhoanalüütikud nimetavad seda suhtumise muutust oluliseks objektiks, „ego jagamiseks”;
- Psühhiaatria ja meditsiinilise psühholoogia ambivalentsus on tavapärane suhtumise muutus. Näiteks hommikul kogeb patsient kellelegi positiivseid tundeid, lõunasöögi ajal - negatiivset ja õhtul - positiivset.
Mõned kaasaegsed psühholoogid, kes soovivad oma professionaalset sõnavara rikastada, ei kasuta seda mõistet päris õigesti, tähistades neile ebamääraseid impulsse ja tundeid. Tundub, et tundete ambivalentsus ei ole ainult mõned segavad tunded või motivatsioonid, vaid vastuolulised emotsioonid, mida inimene kogeb peaaegu samaaegselt ja mitte vaheldumisi.
Tegurid
Kõige sagedamini on tunnete ambivalentsus üks tunnete eneseväljendusest: skisofreenilise vaimse häire tegurid ja spetsiifilised sümptomid. Lisaks võib see ilmneda ka obsessiiv-kompulsiivsetes häiretes, samuti TIR-süsteemis ja pikendatud depressioonides. Kõrge avaldumisintensiivsusega võib tundete patoloogiline ambivalentsus oluliselt süvendada obsessiivne neuroos ja psühhogeenne depressioon.
Tavaliste inimeste ambivalentsete emotsioonide kõige tavalisem põhjus on ägedad kogemused, stressid või konfliktid. Ühes uuringus kutsuti osalejaid vaatama filmi pealkirjaga „Elu on ilus”, kus väga soojalt ja humoorilisest vaatenurgast räägiti II maailmasõja ajal koonduslaagri traagilisest olukorrast. Leiti, et enne selle filmi vaatamist koges vaid 10 protsenti subjektidest “õnneliku kurb” kombinatsioonis ambivalentseid tundeid. Pärast filmi vaatamist suurenes see protsent 44 protsendini.
Tunnete ambivalentsuse tundmine on küpsuse funktsioon. Enamik teismelisi on võimelised tundma segatud emotsioone, kuid lapsed ei suuda seda teha. Meditsiiniline psühholoog Larsen leidis 2007. aastal läbi viidud uuringu käigus, et võime ennustada, kas ükskõik milline sündmus põhjustab segatud tundeid, areneb umbes 10–11-aastastel lastel.
Ambivalentsust ei tohiks segi ajada ükskõiksusega. Isik, kes on kahes seisundis, kogeb arvamusi ja ideid, mitte nende puudumist. Selline inimene võib olla väga mures selle pärast, mis põhjustab sellist duaalsust.
Mõned emotsioonid a priori põhjustavad ambivalentseid tundeid. Üks tähelepanuväärne näide on nostalgia, kus inimesed kogevad mõnda mineviku sündmuse või objektiga sooja seost, koos kadumisega.
Psühholoogias arvestatakse mitut ambivalentset suhet:
- Tunnete ambivalentsus. Negatiivset ja positiivset tunnet nii inimeste, sündmuste, esemete kui ka samal ajal väljendunud tunnete suhtes nimetati emotsionaalseks ambivalentsuseks. Silmatorkav näide on ühe inimese vihkamine ja armastus;
- Mõtteviisi ambivalentsus. See on vastuoluliste ideede vaheldumine kohtuotsustes;
- Tavaline (ambitendents). Pidev kõikumine kahe vastupidise otsuse vahel ja täielik suutmatus valida;
- Tahtluse kahepoolsus. Isik kogeb vastandlikke soove või püüdlusi (näiteks vastik ja himu).
Psühhoanalüüsi asutaja pani ambivalentsusesse mõnevõrra teistsuguse arusaama. Ta nimetas seda terminit kahe vastandliku sisemotiivi samaaegseks kooseksisteerimiseks, mis on kõikidele inimestele omane sünnist. Nende impulsside kõige olulisem on elu soov (libiido), samuti surmavajadus (mortido). Lisaks pidas Freud seda olukorda kombinatsioonina vastassuunalistest sõitudest sama seksuaalse objektiga. Inimeste emotsionaalne elu sõltub psühhoanalüütilise kontseptsiooni järgi ka vastanditest. Näiteks Freud andis näite, kui laps jumaldas oma vanemat ja samal ajal soovis teda surnuks.
Samuti kasutatakse psühhoanalüüsis mõistet „ambivalentsus”, et kirjeldada sellist konkreetset nähtust „ülekandena” või “ülekandena”. Freud on korduvalt rõhutanud ülekande kahekordset olemust, omades samal ajal nii positiivset kui ka negatiivset orientatsiooni.
Psühholoogias eristavad nad ka eraldi kontseptsiooni, mida nimetatakse tundete ambivalentsuseks. See on kahemõtteline kogemus või samal ajal 2 vastandliku püüdluse olemasolu ühe objekti suhtes - näiteks üheaegne antipaatia ja kaastunne.
Filosoofias on eraldi termin "epistemoloogiline ambivalentsus". Seda mõistet kasutatakse paljude olemuse aluspõhimõtete duaalsuse ja mitmetähenduslikkuse tähistamiseks. Duaalsed emotsioonid ja loovus.
Paljud uuringud näitavad, et paljud normaalsed inimesed võivad kogeda ambivalentseid emotsioone. Sellist positiivsete ja negatiivsete seisundite segu nimetatakse mõnikord segatud emotsioonideks. Teadlased on leidnud, et ambivalentsed emotsioonid suurendavad oluliselt inimese loomingulisi võimeid.
On tõestatud, et segatud emotsioonide kogemus põhjustab rohkem mälestusi. See on kergesti seletatav kongruentsiteooria seisukohast: positiivne meeleolu ja positiivsed emotsioonid põhjustavad rohkem soovitavaid mõtteid ja mälestusi ning muud soovimatud mõtted ja mälestused põhjustavad negatiivseid tundeid. Seetõttu tagavad segatud emotsioonid, mis annavad inimesele rohkem teadmisi, suurema mõtlemise paindlikkuse. Nii aktiveerub mõtlemisprotsess märkimisväärselt, mis omakorda loob eeldused loovuse arenguks.
F. Scott Fitzgerald uskus ka, et inimese võime ambivalentsusele suurendab tema intellektuaalseid võimeid: ta uskus, et võime samaaegselt hoida kahte vastandlikku ideed suurendab suuresti aju võimet toimida.
Igaüks meist koges tundeid. See on inimloomuses: pidevalt valida “hea” ja “halb”, “õige” ja “vale” vahel. On täiesti normaalne, et igaüks meist kogeb samaaegselt emotsioone, nagu armastus ja vihkamine, rõõm ja kurbus. Me tegeleme pidevalt kogemuse duaalsusega, isegi kui me teeme seda alateadlikult. Iga kord, kui inimene ütleb jah või ei, teeb ta oma valiku. Patoloogiline ambivalentsus muutub ainult siis, kui see on tugevalt väljendunud ja stabiilne.
Tunnete ambivalentsus
Vaadake, mida "tundete ambivalentsus" on teistes sõnaraamatutes:
tundete ambivalentsus - vaata tunne: ambivalentsus. Praktilise psühholoogi sõnaraamat. M: AST, saagis. S. Yu Golovin. 1998... Suur psühholoogiline entsüklopeedia
Tunnete ambivalentsus - (nii ladina ambo kui valentis kehtib) on emotsionaalsete seisundite kompleks, mis on seotud duaalsusega inimese või nähtuse suhtes, kui see on vastu võetud ja tagasi lükatud. Nii näiteks on armukadeduses armastus tunde... Psühholoogiline sõnavara
Tunnete ambivalentsus - (lat. Ambo - nii valeo - mul on tugevus) - sisemiselt vastuoluline emotsionaalne seisund või kogemus, mis on seotud kahekordse suhtumisega inimese, objekti, nähtuse vastu ja mida iseloomustab samaaegne vastuvõtmine ja tagasilükkamine, näiteks... Sotsiaaltöö sõnastik
(Tunnete) ambivalentsus ((ladina ambo „mõlemad“ ja „valeo“ mul on jõudu ”) - kellel on kellegi suhtes vastandlikud või segased tunded. või mida ma, eriti armastust ja vihkamist; kalduvus pidevalt muuta tundeid või suhtumist, kellele ma olen; vastuolu,...... entsüklopeediline psühholoogia ja pedagoogika sõnaraamat
Tundlikkuse ambivalentsus - (Kreeka ambi eesliit, mis tähistab duaalsust, ladina. Valentia jõud) isiksuse keeruline seisund, mis on seotud vastandlike emotsioonide ja tundete samaaegse esinemisega; isiksuse sisemise konflikti ilming. Sageli täheldati...... pedagoogilist terminoloogilist sõnastikku
SENSESE AMBIVALATSIOON - (kreekakeelsest Ambi prefiksist, mis tähistab duaalsust, ladina. Valentia jõudu) on isiksuse keeruline seisund, mis on seotud vastandlike emotsioonide ja tundete samaaegse esinemisega; isiksuse sisemise konflikti ilming. Sageli täheldati...... pedagoogilises sõnastikus
SENSESE AMBIVAALSUS - emotsionaalsete kogemuste (meeldivad ja ebameeldivad, armastus ja vihkamine jne) vastuolu, mis on seotud kahekordse suhtumisega inimese, eseme või nähtusega. Samas on stabiilne tunne ja ajutine...... psühholoogia ja pedagoogika entsüklopeediline sõnastik
SENSESE AMBIVAALSUS - ebajärjekindlus, mitmete samaaegselt kogenud emotsionaalsete hoiakute ebajärjekindlus, mille suhtes l. objekt... Psychomotorica: sõnastiku sõnaraamat
SENSESE AMBIVALATSIOON - (Kreeka keelest. Amfi prefiks, mis tähistab duaalsust, Ladina-Valentia jõudu) ebajärjekindlus, mitmete samaaegselt kogenud emotsionaalsete hoiakute vastuolu mõne objektiga... Kutseõppe ja psühholoogilise toe sõnaraamat
SENSESE AMBIVALATSIOON - üheaegselt vastuolulised emotsioonid samale objektile... Õigus psühholoogia: terminite sõnastik
Ambivalentsus
Armastus ja vihkamine. Vihane ja jõuda. Soov ja hirm. Inimene on vastuoluline olend. Psühholoogias nimetatakse seda ambivalentsuseks. Emotsioonid, soove, ideid, plaane - kõik see võib olla vastuoluline. Sellepärast käitub inimene suhteliselt, tööl ja konkreetse probleemi lahendamisel sageli ebaselgelt. Artiklis vaatleme mõningaid ambivalentsuse näiteid, et mõista, mis see on.
Mis on ambivalentsus?
Mis on ambivalentsus? Ambivalentsust mõistetakse kui inimese vastuolulist suhtumist ühele objektile või nähtusele. Teisisõnu, seda nimetatakse duaalsuseks. Inimesel on samaaegselt kaks vastuolulist tundeid, mõtteid, plaani. Üks välistab teise, kuid neil on praegu õige inimene.
Esimest korda tutvustas seda kontseptsiooni E. Bleuler, kes tajus seda duaalsust ühena skisofreenia esinemist näitavatest teguritest. Seetõttu on ambivalentsus jagatud kolme tüüpi:
- Emotsionaalne - kui inimene kogeb samal ajal kahte vastuolulist tundeid konkreetse objekti või nähtuse suhtes. Väga selgelt väljendub see vanemate ja laste või armastuse suhetes.
- Võimalik (ambitentsability) - kui inimene soovib samaaegselt kahte vastandlikku tulemust (eesmärke). Kuna ta ei saa valida, sunnib ta teda otsust üldse mitte tegema.
- Intellektuaalne - kui inimene hüppab ühest ideest teise, mis on üksteisega vastuolus.
Z. Freud tajus ambivalentsust kui inimloomuse loomulikku nähtust, kui on soov elada ja ihalda surma.
Kaasaegsed psühholoogid peavad ambivalentsust üsna normaalseks. On loomulik, et inimene suhtub mitmetähenduslikult mõnele partnerile või objektile, millel on tema elus oluline roll. Mida rohkem inimene kedagi ahvatleb, seda rohkem ta tahab maha suruda, sest atraktsioon on sarnane selle terviklikkuse, individuaalsuse, unikaalsuse kadumisega. Kujutage ette kahte planeeti, mis meelitavad üksteist. Nad mõlemad meelitavad ligi ja meelitavad üksteist, kes ei taha põrkuda, oma orbiidilt laskuma. Duaalsus on täiesti normaalne inimestele, kes on terviklikud isiksused, kuid samal ajal kogevad iha teatud partnerite, asjade ja nähtuste vastu.
Samal ajal märgivad psühholoogid, et tundete unipolaarsus, kui inimene kogeb ainult positiivseid või negatiivseid emotsioone konkreetsetele objektidele, räägib selle nähtuse idealiseerimisest või devalveerimisest. Isikul ei ole piisavalt teavet või ignoreeritakse või nõutakse liiga palju või ei märka midagi. Seega näitavad ainult positiivsed või negatiivsed emotsioonid (unipolaarsus) teabe puudumist selle objekti kohta.
Tunnete ambivalentsus
Tunnete ambivalentsuse peamine tunnusjoon on see, et inimene ei vaheta vaheldumisi mingeid emotsioone, vaid samal ajal kogeb seda. Isik sel hetkel võib kogeda armastust ja 5 minuti pärast - armukadedus, kuid individuaalselt on nad alati kohal. On vaja eristada ambivalentsust tavalisest nähtusest, kui kogemused tekivad mõne sündmuse tulemusena. Näiteks armastab mees oma partnerit. Ta ei mõtle isegi mingeid muid tundeid. Siiski toimub konkreetne sündmus (partner flirtib teise isikuga), mis põhjustab armukadedust. See tunne ei olnud enne, see ilmus. Lisaks võib areneda ambivalentsus, kui inimene armastab oma partnerit ja armukade.
Peamine tegur, mis mängib rolli ambivalentsuse kujunemisel, on partneri, asja või nähtuse tähtsus. Mingil määral peab inimene olema huvitatud, sõltuma, omama iha seda, mida ta üheaegselt vihkab, viha, agressiivsust kogeb.
Sageli on tunnete ambivalentsuse olemus selline, nagu ülekanne. Isik projekteerib oma tundeid isikule, kellele ta neid kahes vormis kogeb. Ühelt poolt armastab ta seda, mida ta ei räägi, aga vihkab, et ta elavalt väljendab, näitab ja arvab, et partneril on sarnased kogemused.
Ambivalentsus ilmneb peaaegu kõigis inimestes sisemise konflikti tekkimise olukorras. Vanusel ei ole suurt rolli: lastel, eriti noorukitel ja täiskasvanutel on tunnete ambivalentsus. Sisekonfliktide roll on rahulolematus sellega, mis toimub. Ühelt poolt näeb inimene positiivset kasu partnerist, subjektist, nähtusest. Teisest küljest on see objekt kontrollimatu, mitte ideaalne, mitte mõistetav jne.
Tunded peatuvad üksteisega vastuolus, kui inimene saab eseme üle valitseda, mõista, kontrollida, hallata. Negatiivsete tundete unipolaarsus tekib ka siis, kui inimene loobub partneri või objekti valdusest. See muutub temale ebaoluliseks (amortisatsioon). Kui ideaal toimub (kui inimene kaunistab, lisab objektile olematuid omadusi), siis tema emotsioonid muutuvad äärmiselt positiivseks.
Ambivalentsus suhetes
Armastus on tunne, millel on palju saladusi ja saladusi. Mis see on? Kuidas mõista, et sina või sa armastad sind? Puudub teine tunne, mille kohta oli nii palju küsimusi, sest partnerid võivad sageli üksteist vihkata. Suhtedevaheline võrdsus psühholoogilise abi saidi psymedcare.ru järgi on normaalne.
Armastust võib nimetada tundeks, kui olete isikule tõmmatud. Sa ei taha olla temaga ", sest", aga "Ma ei saa aru, miks." Teie tunne on arusaamatu. Tundub, et sa mõistad, mida inimene teile meeldib, kuid need teadmised on puudulikud.
Eraldi kirg armastusest, kui inimene on huvitatud partneri kehast. Ta lihtsalt tahab seksida, siis lahkuda. See ei ole armastus, vaid lihtsalt kirg.
Armastus on pidev soov olla koos inimesega. Ja siin ei ole oluline, sa mõistad, miks sa saadad partnerile või mitte. Siin on kahte tüüpi armastust:
Tundlik armastus on rahu tunne lähedase silmis. Sa tahad olla temaga koos, luua suhteid ja omada ühist tulevikku, aga te ei ole mures, mitte armukade, ärge joosta, sest sa kardad midagi. Sinu armastus on rahulik. Oled kindel ennast, oma tundeid, partnerit, suhet. Sa võid olla kas koos või lahus - igas olukorras, kus tunnete end rahulikult.
Hull armastus on kirg, armukadedus, pahameelt, tundeid, hirme jne. Sellises armastuses olev inimene lihtsalt ei kontrolli ennast. Ta saab hulluks. Ta paneb toime kõige mitmekesisemad tegevused, sest tal on hirm, et teda petetakse, petetakse, muudetakse, ei meeldi. Siin võib keegi öelda, et see ei ole armastus, vaid omapära tunne. Tegelikult on see ka armastus, segades lihtsalt usaldamatust ja hirmu.
Armastus on soov olla teise inimesega, luua suhteid temaga ja tulevikuga. Kuid tunne ise võib olla rahulik või põnev, hirmutav. Sõltuvalt sellest, mida inimene ikka veel kogeb, paneb ta armastuse kõrval toime teatud tegudele, tunneb ennast ühel või teisel viisil.
Armastust on väga raske kombineerida perioodiliste kogemustega, mida inimene ennast ise maha surub. Rahulolematus abikaasaga, võimetus suhelda lähedastega, lahendamata konfliktid - kõik põhjustavad negatiivseid emotsioone. Kui suhted on sündinud samast armastusest, kuid aja jooksul muutub see küllastunud negatiivsete tundetega, mis ilmnevad perioodiliselt erinevate sündmuste ilmnemisel.
Võib tunduda, et ambivalentses seisundis olev isik on partneri vajaduste suhtes ükskõikne. Siiski ei tohiks segamini ajada ambivalentsust, milles inimese peaga kerkivad paljud vastuolulised ideed ja tunded ning mis tahes soovide ja emotsioonide täielik puudumine.
Armukadedus, vihkamine, tagasilükkamine, valu, pettumus, soov olla üksi (üks) - kõik see kordab armastuse tundeid. Tundub, et inimesed ei saa samal ajal armastust ja vihkamist. Psühholoogid ütlevad siiski, et suhted on ambivalentsed.
Ambivalentsuse näited
Ambivalentsus on mitmekülgne ja avaldub mitte ainult armastavate inimeste vahelistes suhetes. Kui on kaks või enam inimest või isik, kellel on konkreetne nähtus, võib tekkida ambivalentsus. Vaadake tema näiteid:
- Armastus vanema vastu ja tema soov surra. Nagu öeldakse, "koos vanematega on hea, aga kui nad elavad kaugel."
- Armastus ja vihkamine partnerile, mida sageli segatakse armukadeduse ja isegi oma ressursside või kasu kadedusega.
- Piiramatu armastus lapse vastu, kuid soov lühikese aja jooksul anda see vanaemale ja vanaisale, et minna lasteaeda / kooli. Siin on jälgi väsimuse vanemad.
- Soov jääda vanemate lähedusse, kuid samal ajal mitte kokku puutuda nende moraliseerimisega, eestkostega, sooviga aidata.
- Samal ajal kogevad nostalgia (positiivsed mälestused) ja kaotus. Inimene meenutab minevikku soojalt, kuid kogeb midagi olulist.
- Soov saavutada eesmärki, kuid hirm selle pärast, mis toob kaasa inimese tegevuse tulemuse.
- Hirmu ja uudishimu kombinatsioon. Kui ruumi pimeduses kuulevad kohutavad helid, jätkab inimene kõndimist, et näha, mis seal toimub.
- Mõistmise ja kriitika kombinatsioon. Isik saab aru partneri tegevusest, kuid ta ei ole veendunud, et ta on toime pannud.
- Sadomasokism - kui inimene armastab oma partnerit, kuid kogeb elevust, mis põhjustab talle valu. Seda võib ära tunda mitte ainult seksuaalsuhetes, vaid ka armastuses, kui naine kannatab alkohoolse abikaasa all, kuid ei hülga teda.
- Valige kahe kandidaadi vahel. Mõlemad on samal ajal head ja omal moel head. Ma tahan neid ühendada üheks, et saada, mida nad tegelikult unistavad.
Kui inimene vihkab ja vihastub, kuid ei kao, on see elav näide ambivalentsusest - tunnete ja soovide ülevool, püüdluste vastuolu ja arusaam sellest, mida tuleb teha ja kuidas see ei vasta soovidele. On täiesti normaalne, et täiskasvanu on ambivalentses seisundis, mida saab kergesti seostada ristmikul seismisega - milline viis minna?
Arvamuse varieeruvust konkreetse objekti suhtes nimetatakse kõrgeks ambivalentsuseks. Inimese soov konkreetse tulemuse järele olenemata sellest, millised negatiivsed emotsioonid tekivad, nimetatakse madalaks ambivalentsuseks. Kuid ambivalentsus ise on alati inimese elus, sest maailm, kus ta elab, on kahekordne: seal on hea ja kurja, lootus ja meeleheide, edu ja ebaõnnestumine. Ambivalentsuse tulemus sõltub täielikult otsustest, mida inimene siiski teeb „olles ristteel”.
- Saate olukorda devalveerida, see tähendab seda tagasi lükata.
- Sa võid võidelda positiivsete emotsioonide eest.
- Te saate teha otsuse kahe olemasoleva kohta ja minna sellisele teele, mis ei sobi samamoodi, kui see juhtuks mõne teise lahenduse valimisel.
- Sa võid seista ja mitte liikuda kuhugi. Siis seisab inimene silmitsi asjaoluga, et tema probleem ei kao kuhugi, ja ta jääb alati kaalutuks ja kõhklemata kahe vastuolulise tunde / arvamuse / soove vahel.
Ambivalentsus võib aidata ja takistada inimest. Tihti räägime mingi valeinformatsioonist, olukorra mõistmata jätmisest, suutmatusest mõista enda soove või näha objekti, mille suhtes avaldub tundete ambivalentsus reaalses maailmas. Sageli tahab inimene saavutada midagi, mida ei ole võimalik olemasolevate olukordadega realiseerida saavutatud ressursside kasutamisega. See juhtub, et ambivalentsus tuleneb sisemisest konfliktist, milles inimene on.
Mõnikord peate lihtsalt ootama ja mõnikord peate tegutsema väga kiiresti. Kuidas teha õiget asja peaks otsustama isik ise. Siiski on oluline mõista, et vastandlike soove, tundeid, mõtteid ja ideid on kahes maailmas täiesti normaalne.
Ambivalentne suhtumine: mis see on
Amivalentsus on duaalsuse mõiste, mida algselt kasutati psühholoogias, et tähistada mitme polaarse idee olemasolu inimmeeles. Tuleb märkida, et inimese meeles võib samaaegselt eksisteerida mitme polaarse ideena, samuti soovide või emotsioonidena. Vaatlusalust kontseptsiooni kasutati „relvastuseks” 19. sajandi alguses ja seda peeti pikka aega skisofreenia peamiseks sümptomiks.
Ambivalentsuse nähtust uurisid sellised tuntud teadlased Carl Jung ja Sigmund Freud, kes pühendasid oma töödes teadvuse kahesusele. Kui me räägime teadlikkuse kahesusest meditsiini seisukohast, siis võime öelda, et sarnases olekus inimese ajus võib olla kaks mõtet, mis ei seguneks. Psühholoogilisel poolel peetakse teadvuse duaalsust normiks, mis ei vaja vaimset korrigeerimist. Vaatame, milline on ambivalentsus ja kuidas see avaldub.
Ambivalentsus (ladina ambo - mõlemad + valentia - võim): inimese ambivalentsus midagi suhtes
Duaalsuse nähtus psühholoogias
Alates selle loomisest on ambivalentsust kasutatud kahesuse terminina ainult meditsiinivaldkonnas. Palju hiljem hakkasid 19. sajandi suured teadlased kõnesolevat nähtust mainima, kasutades psüühika omaduste iseloomustamiseks ambivalentsust. Oluline on märkida, et see tingimus on psühholoogia seisukohast normaalne ja ei vaja ravi. Selles valdkonnas on oluline ainult selle riigi väljendusaste. Sigmund Freudi sõnul on väljendunud ambivalentsus üks neurootiliste häirete sümptomitest. Lisaks täheldatakse duaalsust sageli Oedipali kompleksis ja isikliku arengu teatud etappides.
Eespool öeldut arvestades ilmneb väga loomulik küsimus, miks inimteadvuse sellel omadusel on nii suur väärtus? Selleks, et mõista ambivalentsuse tähtsust, peaksime hoolikalt uurima inimese teadvuse struktuuri mudelit. Lisaks tuleks pöörata suuremat tähelepanu kahele elutähtsale instinktile - erosele (elu) ja needatos (surmale). Need on instinktid, mis on inimene alates sünnist, mis on vaatlusaluse nähtuse peamine ilming. Selle teooria põhjal esitasid eksperdid versiooni, et teadvuse duaalsus on igale inimesele omane sünnist alates ja see ei ole omandatud seisund, mida provotseerib erinevad tegurid.
Kuid on oluline märkida, et teatud elutingimused võivad inimteadvusele negatiivselt mõelda, mis võib põhjustada habras tasakaalu rikkumist. See on häiritud vaimne tasakaal, mis kutsub esile neuroosi ja teiste piirijoonte arengut. Kõige sagedamini järgitakse selliseid rikkumisi järgmistes olukordades:
- Psühhotroopsete ravimite, alkoholi ja narkootikumide kasutamine.
- Negatiivne emotsionaalne ebastabiilsus ja stress.
- Psühhotraumaatilised olukorrad, mis jätavad inimmeele jälje.
- Erinevate tavade ja meetodite kasutamine taju laiendamiseks (muutmiseks).
Arvestades küsimust, mis on psühholoogia ambivalentsus, on oluline märkida, et ekspertide sõnul astuvad vastandlikud ideed varem või hiljem konflikti, mis avaldab teadvusele negatiivset mõju. Selle konflikti tulemusena võib üks meeli minna alateadvusse. Selle ülemineku tulemus on see, et duaalsus vähendab selle tõsidust.
Blairu ambivalentsus jaguneb kolme liiki
Ambivalentsus psühhiaatrias
Arvestades meditsiinilisest seisukohast ambivalentsust, tuleb märkida, et see tingimus ei ole iseseisev patoloogia. Psühhiaatrias on arutlusel olev nähtus osa erinevate haiguste kliinilisest pildist. Selle põhjal võime öelda, et duaalsuse ilmnemine on seotud just psüühikahäirete arenguga. Ambivalentsed tunded, mõtted ja emotsioonid on iseloomulikud erinevatele haigustele, mille hulgas tuleks eristada skisofreeniat. Lisaks avaldub see inimese teadvuse tunnus sellistes haigustes negatiivses valguses nagu:
- krooniline depressioon;
- psühhoos;
- obsessiiv-kompulsiivsed häired (obsessiiv-kompulsiivne häire, neuroos jne).
Sageli ilmneb ambivalentsus paanikahood, söömishäired ja isegi foobiad.
On oluline mõista, et ambivalentsuse nähtus eeldab mitmete tundete, emotsioonide või soovide olemasolu, mis ei ole segunenud, vaid ilmuvad paralleelselt. Duaalsust psühhiaatria seisukohast vaadeldakse välise maailma suhtumise dramaatilise muutusena. Sellises seisundis muudab inimene sageli oma suhtumist erinevate inimeste, esemete või nähtustesse.
Kliiniline pilt
Kuna vaatlusalusel terminil on palju määratlusi, toetume kliinilise pildi koostamisel originaalses (psühhiaatrilises) kontekstis kasutatud kriteeriumidele. Need kriteeriumid on jagatud kolme gruppi: emotsioonid, mõtted ja tahe. Juhul, kui ambivalentset seisundit peetakse patoloogiaks, on patsiendil kõik kolm ülalnimetatud komponenti, mis tekivad üksteise poolt.
Emotsionaalne ambivalentsus
Emotsionaalselt tundlikule sfäärile mõjuv kahesus on kõige levinum. See sümptom, mis on iseloomulik paljudele neuroosidele ja muudele vaimsetele häiretele, esineb sageli tervetel inimestel. Emotsionaalselt tundliku sfääri kahesuse särav märk on mitmete vastandlike emotsioonide olemasolu. Vastuoluline suhtumine on sellised tunded nagu vihkamine ja armastus, uudishimu ja hirm, põlgus ja kaastunne. Enamikul juhtudel on terve inimene nostalgiaga sarnases seisundis, kus mineviku kurbus tekitab rõõmu meeldivatest mälestustest.
Selle riigi oht on seletatav asjaoluga, et varem või hiljem saab üks riik domineerivast rollist. Olukorras, kus hirmuga kaasneb uudishimu, võib skaala kõrvalekaldumine viimase kasuks põhjustada traumaatilisi tagajärgi ja eluohtu. Vihkamise domineerimine armastuse vastu põhjustab kaitsemehhanismide käivitamise, mille puhul isik nende emotsioonide mõjul võib olla kahjulik nii teistele kui ka iseendale.
Amivalentsusega kogeb inimene samaaegselt positiivseid ja negatiivseid tundeid kellegi või midagi suhtes.
Polaarsed mõtted ja ideed
Polaarsed mõtted ja ideed on neurootiliste häirete lahutamatu osa. Obsessive mõtted ja ideed, mis asendavad üksteist inimmeeles, on vaimse haiguse iseärasus. Tähelepanu tuleb pöörata asjaolule, et teadvuse polaarsed mõtted ilmuvad ainult emotsionaalse taju kahesuse tõttu. Inimeste ideede hulk võib olla piiramatu suurusega. Psühhiaatria mõtteviisi vaadeldakse teadvuse “praguna”, mis on skisofreenia peamine sümptom.
Kas sfäär
Tahtlikku dualismi iseloomustatakse kui võimetust konkreetset tegevust läbi viia mitme stiimuli olemasolu tõttu. Selle riigi paremaks mõistmiseks kaalume olukorda, kus inimene kogeb tugevat janu. Sellistes tingimustes võtab tavaline inimene klaasi, valab vette ja summutab janu. Tahtliku duaalsuse tõttu keelduvad patsiendid vett või külmutavad ühes asendis klaasiga käes, pöörates samas tähelepanu sellele, et tugev soov juua on. Enamasti seisavad enamik inimesi silmitsi selle nähtusega, kui nad kogevad samaaegset soovi ärkvel ja magama minna.
Spetsialistid, kes õpivad soovi ambivalentsust, ütlevad, et sõltumatute otsuste tegemisest keeldumine on kõige sagedamini põhjustatud sisemistest konfliktidest. Selliste konfliktide põhjuseks võib olla vastutustundetu käitumine või vastupidi suurenenud vastutus, millega kaasneb hirm eksida. Sisekonflikti põhjuseks võib olla enesehinnangu vähenemine ja suurenenud enesekriitika, hirm avalikkuse tähelepanu pärast ja tendents perfektsionismi, suurenenud ärevuse, otsustamatuse ja erinevate foobiate suunas. Püüdega vältida rasket valikut kaasneb kahe polaarse tunde ilmumine - häbi oma otsustamatuse ja leevendustunde pärast. Nende tundete olemasolu kinnitavad eksperdid teooriat, et iga duaalsuse tüüp on omavahel tihedalt seotud.
Duaalsed emotsioonid, nagu iseenda ambivalentsus, võivad olla nii inimese teadvuse kui ka haiguse sümptomi erinevus. Sellepärast pööratakse diagnostilise uuringu käigus rohkem tähelepanu selle seisundi tausta ilmingutele.
Ambivalentne käitumine võib olla märk emotsionaalsest ebastabiilsusest ja mõnikord ka esimesest vaimuhaiguse tunnusest.
Ravi meetodid
Kui inimene on mõõdukalt ambivalentne, millega kaasneb selle seisundi negatiivse ilmingu puudumine, ei ole vaja kasutada erinevaid ravimeetodeid. Antud juhul on teadlikkus teadlikkus. Meditsiiniline sekkumine on vajalik ainult olukordades, kus ümbritseva maailma ambivalentsus jätab tavapärase elu tegevusele negatiivse jälje. Sellises olukorras võib sisekonfliktidest tingitud ebamugavustunne olla mingi signaal psüühikahäirete olemasolu kohta. Eksperdid ei soovita sarnaste probleemidega inimestel otsida iseseisvalt erinevaid konfliktide lahendamise meetodeid, kuna on tõsine oht tõsiste tüsistuste tekkeks.
Ravimiteraapia
Praeguseks ei ole narkootikumidega seotud ravimeid, mis võiksid kaotada teadvuse dualiteeti. Ravistrateegiat ja kasutatavaid vahendeid käsitletakse eraldi. Kõige sagedamini tehakse konkreetse ravimi valik kliiniliste piltide täiendavate sümptomite põhjal.
Piiritingimuste kompleksse ravi osana kasutatakse erinevate ravimirühmade ravimeid. Need võivad olla kas kerged sedatiivsed ravimid või rohkem „võimsad” rahustid ja antidepressandid. Selliste ravimite toime on suunatud haiguse tõsiduse ja vaimse tasakaalu normaliseerimisele. Juhul, kui haigus on tugevalt raskendatud ja patsiendi eluoht on suur, võivad spetsialistid soovitada patsiendi sugulastele ravi haiglas.
Vaimne korrektsioon
Psühhoteraapia meetodid põhinevad erinevatel viisidel teadvuse kahesuse põhjuse kindlakstegemiseks. See tähendab, et ravi keskmes on psühhoanalüütiline toime. Stabiilse tulemuse saavutamiseks peab spetsialist tuvastama ambivalentsuse ilmnemise põhjuse. Olukordades, kus käivitusmehhanismi roll on määratud erinevatele traumaatilistele asjaoludele, millel on laste juured, peab spetsialist sellel hetkel hoolikalt töötama. Selleks tuleb suurendada enesehinnangut ja panna patsiendile vastutustunne. Rohkem tähelepanu pööratakse emotsionaalse-tahtliku sfääri korrigeerimisele.
Paljud psühholoogid usuvad, et ambivalentsus on igale inimesele eranditult omane, kuid erinevus seisneb ainult selle avaldumise määras.
Kui teadvuse duaalsus on foobiate ja kõrgenenud ärevuse põhjuseks, on psühhoterapeutilise ravi põhirõhk patsiendi elu problemaatiliste hetkede vastu võitlemine. Soovitud mõju on võimalik saavutada nii iseseisvate koolituste kui ka rühmatööde abil, mille eesmärk on võidelda sisemise hirmu ja isikliku kasvu vastu.
Kokkuvõttes tuleb öelda, et duaalsus võib olla inimese psüühika ja haiguse sümptomi eristav tunnus. Seepärast on väga oluline pöörata piisavat tähelepanu oma seisundile. Meie ümbritseva maailma ambivalentsusest tingitud ebamugavustunde teke nõuab kiiret konsulteerimist spetsialistiga. Vastasel juhul suureneb iga päev inimelule võimalike negatiivsete tagajärgede oht.