Kommentaarid
no nii igav ja jama see raamat nüüd kaa ei olnud, nagu siin kommentaaritud on, aga eks ta selline kurvameelne lugu oli jah.. Ja oleks võinud vabalt Minu Hanoi olla. Lapsega seiklemisest oli lapsevanemana huvitav lugemine, kuid eks see samas muutis reisiloo selliseks “turvaliseks” ..
Väga hea ,huvitav lugemine.
Aitähh
Olin imestunud neid kommentaare lugedes, sest mulle üldiselt meeldis raamat. Miinusena tooks välja ühe linna kesksuse. Mõnus oli, et raamat ei muutunud kuivaks ajalooõpikuks – tekst oli lihtne, kuid analüüsiv. Lapse kaudu sai kiigata kaugemale, kui tavalise turistina võimalik oleks. Tänu raamtule sain lõpuks aru, mida tähendab troopiline niiskus 🙂
Vilets ja igav lugemine. Raamatust jäi meelde – oleme Eestist ja meie ei maksa! Vietnamist ja vietnamlastest jäi asi väga kaugele. Ja imestama pani asjaolu – et inimesed kükitavad pealinnas külmas, selle asemel, et imeväikese raha eest Lõuna-Vietnamisse mõnusasse kliimasse sõita, ookeanis ujuda ja üüri eest palju vähem raha maksta. Mõttel, et kolida mõneks ajaks Eestist eemale, pole ju midagi viga. Vietnam on väga huvitav maa, mis sellest raamatust küll kahjuks kuidagi välja ei paista.
Ainuke “Minu…”-sarja raamat, mille pooleli jätsin. Olen ise Vietnamis käinud ja minu muljed erinesid autori omast tunduvalt. Raamat ise tundus igav, lohisev ja lapsekeskne – ju olid minu ootused palju suuremad.
Igav!
Igav! Ääretult igavalt ja leigelt kirjutatud raamat! Täiesti emtsioonivaba keel. Kahjuks. Ka Vietnami kohta ei saanud peale vihmase või liiga palava ilma suurt midagi rohkemat teada. Ka hämmastas asjaolu, et kui peres võeti vastu otsus – Vietnamisse, siis tegelikult toimub – toimib kõik despootliku peresisa ja surmahirmus pereema – et kui ma nii ei tee nagu mees tahab, siis järsku ei armastagi enam. Kohe siiralt kahju sellest haritud perekonnast. Kasvõi ninast veri välja, peaasi et pulli saaks, lapse või veel sündimata lapse arvel. Vietnamil pole häda midagi. See on väga huvitav maa sellega tutvumiseks ja kohalikel seal elamiseks! Ka neile, kes seda maad külalisena mõnda aega väisavad. Kui soovite midagi Vietnamist ka teada saada, siis lugege parem “Draakonite maal” Erna Tšeban. Isegi aastate tagant väga asjalik kirjatükk. Minu Vietnam – kahjuks ei saa sellele ligilähedalegi. Head lugemisindu!
Pole just minu lemmik, kuid samas leidsin sealt päris palju huvitavat infot Vietnami kohta, mida ma enne ei teadnud, et selle kohapealt oli huvitav. Teisekohapealt oli veidi igav, midagi on nagu puudu, minujaoks. Autori enda suhtumine rikkus palju ära.
mulle antud teos meeldis – piisavalt lihtne keelekasutus andis hea ülevaate riigist ja neis elavatest inimestest.
Aitäh autorile!
Olles raamatu käest panemata ühe hooga läbi lugenud on tunne, nagu oleksin ise reisil kaasas olnud – niivõrd ilmekad ja värvikad on kirjeldused, niivõrd kompleksne on teemade käsitlus. Soovitan kõigile, kellele too maailma kant huvi pakub. Aga ka neile, kes sellest suurt midagi ei tea veel. Uskuge mind, teil tekib huvi ja tahtmine veel rohkem teada saada 🙂
liiga palju poiitikat! liiga!
Olen ise Vietnamis viibinud kuu aega ja raamatus kirjeldatud olustik ja tunded mulle väga tuttavad. See on teistmoodi maa ja rahvas, autor on näidanud asju adekvaatselt. Kõik maad ja kõik reisid ei saagi olla üdini positiivsed. Tänud selle raamatu eest!
Virisemist oli just parasjagu, huumorit ka ning Vietnami eluolu kirjeldati piisavalt.
Pole lemmik, kuid ühe ropsuga läbi lugesin küll.
Minu kurvastuseks olin ma selle raamatu enda jaoks palju toredamaks mõelnud kui see tegelikult oli. Vietnam on mind riigina ammusest paelunud ning lapsevanemana tundus põnev ka väikelapsega reisimine. Pärast (läbi häda) raamatu lõpuni lugemist ei mõista ma: 1) miks autor lapsega Vietnamisse reisis 2) miks ta seal nii kaua oli, kui seal kõik nii nõme on ja 3) miks ta sellest kirjutas. Kahjuks eristub see raamat paljudest positiivsetest Minu-sarja teostest just tüüpiliselt eestlasliku hädaldamise poolest. No külm ja niiske ilm on paha ja kohe kui väljas soojaks läheb, siis on liiga palav – oh häda ja viletsust! Ei soovita seda virisemist luged.
Kallid Kristiina ja Marje! Ma loodan, et te edaspidi enam armulaua leiba vahvliks ei nimeta!!! Ka meie kirikutes öeldakse armulaua leiva kohta oblaadid. Meil saavad veini ka lihtinimesed, katoliku kirikus vaid preestrid.
Raamatu alguses olin ka väga ebameeldivalt üllatunud, et te otsustasite nii väikese lapsega nii ebasanitaarsetesse tingimustesse kolida. Raamatu edenedes natuke rahunesin. Suur õpetlik kogemus igatahes.
Kuna autor räägib oma sõbrannast Marjest, kes teda väga utsitas seda teost kirjutama ja kes sai tuntuks oma poliitikarohke itke “Minu Moldovaga”, siis on siingi läbivaks teemaks poliitika ja konservatiivsus. Üldse ei meeldinud ning vabalt oleks võinud kirjutamata jätta. Ei mingit huumorinurka, ainult üks tuim lapsekasvatamine ja vihmased ilmad.. Ja autori elukaaslane ning lapse isa tundub ka suht mõttetu tegelane olevat – ükskõikne ning oma elu elav. Või on autor tahtlikult teda niisugusena jätta soovinud?
Käisin märtsis ise Vietnamis ning nüüd lugedes Kristina raamatut leiab väga palju äratundmisrõõmu. Olen küll alles poole peal raamatuga, aga soovitan seda kõigil lugeda, sest see on hästi kirjutatud ning annab Vietnami olemusest minu arvates väga hea pildi.