Pereliikme abistamine
Naha kaitsePatsiendi hügieen Haavade ravi
- Patsiendi hügieen
- Haavade ravi
- Decubituse vigastused
- Survehaavade tunnused ja sümptomid
- Survehaavade ennetamine ja ravi
- Dekubitusevastased abivahendid
- Ratastooli dekubimisvastased padjad
- Nahapisarate ennetamine ja ravi
- Burns
- Pindmiste põletuste ravi
- Kuiva ja ketendava naha hooldus
- Naha desinfitseerimisvahendid ja antiseptikumid: näidustused ja vastunäidustused
- Peamised antiseptikumid
- Mõned kaalutlused desinfitseerimis- ja antiseptikumide kohta
Haavade ravi
Haava iseloomust olenemata tuleb ravida sobivate kriteeriumide kohaselt. Kuna igal nahakahjustusel on täpne põhjus, on vaja mõista tekkimise viisi ja tegutseda järjekorras. Haavamine on alati ülesvoolu lõppsündmus: see põhimõte peab olema selge.
Haav nõuab kõigepealt põhiprobleemi tunnistamist. tuleb endalt küsida, kas veri saabub, kui see on haav, mis on tekkinud kudede kokkusurumisel luude ja jäiga pinna vahel, kui on nakkus, ja jälgida, kas on olemas lokaalne turse (tursed) .Kui põhjus on tuvastatud, tuleb see kõrvaldada juurprobleem (kui võimalik).
Haava õige käitlemine hõlmab sidemete kasutamist, mis sobivad kahjustuse tekkekeskkonna niiskeks hoidmiseks, samal ajal kui servad peavad jääma kuivaks.
Niiske keskkond on vigastuste raviks valitud ravimeetod, välja arvatud juhtudel, kui vereringe on häiritud; kui haav on põhjustatud isheemiast, on enne niisutamist oluline arteriaalne vereringe taastada, vastasel juhul võivad vallanduda potentsiaalselt surmavad infektsioonid.
Veel üks vastunäidustus niiske keskkonna kasutamisele on kasvaja nahakahjustuste esinemine, sel juhul võetakse kasutusele tavalised apretid.
Minge tagasi menüüsse
Decubituse vigastused
Haavandid või haavandid on haigete inimeste abistamisel alati olnud oluline probleem. Rahvameditsiin kannab endiselt tohutut kaalu: tegelikult on olemas terve rida kodus valmistatud imelisi preparaate (eriti salve ja salve) ning mõnda usku on endiselt raske likvideerida. Tõde on sellest kõigest kaugel ja teostatud sekkumised on peaaegu kõik sobimatud ja kahjulikud.
Survehaavandid on kahjustused, mis paiknevad luude esiosade (küünarnukid, kontsad) lähedal ja võivad mõlemad mõjutada naha pinda ja ulatuda aluskudedesse kuni luudeni; need moodustuvad kudede pigistamisel kahe jäiga osa (voodi või ratastooli ja luude) vahel, mille tagajärjel verevarustus katkeb kaheks tunniks või pikemaks ajaks.
On kaks riskitegurit, mis on võimelised mõjutama indiviidi seda tüüpi vigastuste tekkimist, nn sisemised (üldised) ja välised (kohalikud) tegurid.
Sisemised tegurid on inimesele sobivad ja puudutavad kroonilisi haigusi, palavikku, alatoitumist, koomat, vanust, neuroloogilisi häireid, psühhotroopsete ravimite ravi ja kõike muud, mis põhjustab liikuvuse ja teadvuse langust.
Välised tegurid on aga nahka kahjustavalt mõjutavad jõud, mida on neli: rõhk (kõige ohtlikum), hõõrdumine või hõõrdumine, nihke- või irdumisjõud ja niiskus. Seni öeldust on selge, et puuduvad salvid ega salvid, mis neid muutujaid elimineeriksid, selle asemel on sekkumised võimalikud riskifaktorite, eriti väliste riskide oluliseks vähendamiseks, mida analüüsitakse edasi.
Sageli teatavad haiged või sugulased, et survevigastused on tekkinud nii kiiresti, et tähendust ei osata tõlgendada, või kui nad leidsid mõne tunni pärast oma lähedase nahale kummalise tumeda koha, siis järeldub, et esimene oluline tähelepanek on täpselt seotud kahjustuse tekkeks vajaliku ajaga: uskuda, et päevad on vajalikud, on täiesti vale, kuna umbes 120 minuti pärast hakkab kahju juba tekkima.
Välised tegurid, millesse on võimalik tõhusalt sekkuda, hõlmavad kõiki eelnimetatud jõude, alustades survest. Kui soovite vaimse kujutisega näidata mõju, mida kangas avaldab surve, peaksite mõtlema pressile, mis purustab praadi sees. See on saatus, mis kuulub elutähtsasse koesse, mis on kinni jäiga pinna, näiteks voodi või tooli, ja luu väga kõva pinna vahel. Newton selgitas gravitatsiooniseadust hästi ja see reegel kehtib ilmselgelt ka inimeste, mitte ainult objektide kohta.
Survehaavandid on kahtlemata sügavaimad ja tõsisemad ning ka kõige raskemad.
Hõõrdumine (hõõrdumine) on naha hõõrumine töötlemata pinnale nagu leht. Sellel ei ole nii kahjulikku mõju kui rõhk, kuid õhukesel ja habras nahal tekivad pindmised, erosioonikahjustused, sakiliste ja väga valulike servadega.
Lõikamis- või irdumisjõud tulenevad kehaosade libisemisega naha suhtes, mis jääb tugipinnale (voodi või ratastoolile) kleepuvaks, põhjustades sügavate veresoonte ahenemise suhtelise toitumishäirega. Nende jõududega kaasneb alati surve.
Viimane väline riskifaktor on niiskus, mis üksi ei tekita tõsiseid ega läbitungivaid kahjustusi, kuid mis võib raskendada üldist nahapilti. Tavaliselt on kõige rohkem mõjutatud piirkonnad uriinipidamatuseta suguelunditel. Niiskuse põhjustatud kohalik leotamine paneb naha pindmistesse nakkustesse.
Sisemised tegurid seevastu ei ole operaatorite sekkumisega eriti muudetavad: vanus, neuroloogilised haigused, kooma, palavik, alatoitumus, psühhotroopsete ravimite ravi. Palavik iseenesest ei avalda teile haavandite ohtu: gripiga 15-aastasel noormehel pole midagi karta, kui aga koos palavikuga ilmneb teadvuse seisundi muutus, mis põhjustab liikumatust, voodikohad muutuvad reaalseks. Oluline on alati meeles pidada järgmist reeglit: haavand on tagajärg, mitte põhjus, seetõttu peab pühendumus olema täielikult suunatud ennetamisele. Inimorganism on inseneri ime, tegelikult on olemas väga väärtuslik füsioloogiline mehhanism, mis võimaldab meil liikuda unes ilma oma tahteta ning ainult ja ainult selle ajutine või lõplik kahjustus võib katsealused seada rõhuhaavade tekkeks. Teine reegel, mida tuleb meeles pidada, on see: sisemised tegurid on käivitavaks põhjuseks, välised põhjustavad põhjuse. Sisemisi tegureid lühidalt analüüsides võib kindlasti öelda, et vanus (või pigem vananemine) pole iseenesest haigus, vaid mõjutab kõigi organite, sealhulgas naha, struktuuri, mis hõrenemisega muutub vähem vastupidavaks veojõule ja paraneb vähem. Liikuvust ja teadvust vähendavad kroonilised haigused seavad patsiendi ohtu. Koomas olevad patsiendid on samuti väga suure riskiga, kuna see seisund välistab täielikult liikuvuse ja teadvuse. Alatalitlus vääriks eraldi peatükki, kuna kalorite ja valkude defitsiit on seotud vigastuste ilmnemisega. Ja lõpuks vähendavad neuroloogilised haigused ka liikuvust ja teadvust, pannes subjektid survekahjustuste ohtu. Abioperatsioonide alustamiseks ei ole vaja oodata haavandi ilmnemist, on vaja lihtsate hindamisskaalade abil aru saada, kes on ohus ja kes mitte.
Hindeskaalad oskavad meile täpselt öelda, kes katku välja arendab. Need koosnevad mõnedest elementidest nagu liikuvus, teadvusseisund, kõndimine ja uriinipidamatus. Igale üksusele antakse hinne (vahesumma) ja lõpuks saadakse kõigi kirjete summa kokku. Selleteemalises kirjanduses on palju hindamisindekseid, kuid kõige akrediteeritumad on kaks: Nortoni indeks ja Bradeni indeks. Esimene sündis geriaatria valdkonnas ja on hõlpsalt ja kiiresti koostatav; teisel on veel mõned hääled ning see on üksikasjalikum ja täpsem.
Minge tagasi menüüsse
Survehaavade tunnused ja sümptomid
Survevigastused algavad vaikselt muutunud teadvuse tõttu; nagu juba mainitud, piisab patsiendile märkimisväärse kahju tekitamiseks umbes kahetunnisest liikumatusest. Tavaliselt klassifitseeritakse haavandid saavutatud sügavuse põhjal, kasutades NPUAP (National Pressure haavandite nõuandekomitee) rahvusvahelisi hindamisparameetreid. On neli etappi, mida mainime ainult täielikkuse huvides:
- esimese etapi kahjustus: erüteem, mis ei kao akupressuurimisel, kuulutab haavandeid;
- teise astme kahjustus: nahakoe osaline kaotus, hõlmab epidermist ja dermi;
- kolmanda etapi kahjustus: naha paksuse täielik kaotus koos nahaaluse koe nekroosiga, mis ei jõua lihasteni;
- 4. etapi vigastus: täispaksune vigastus koos liigeste ja luude ulatusliku hävitamise ja kaasamisega.
Praktikas tuvastatakse kahjustused mõne lihtsa parameetri hindamise kaudu. Kõigepealt on oluline teada, kuidas ära tunda naha punetust, mida meditsiinilises kõnepruugis nimetatakse erüteemiks, mis ei kao akupressureerimisega (sõrmedele nahale avaldatav surve). Naha punetusel, mida leiame haavandite eel, võib tegelikult olla kaks eripära:
- see võib kaduda, kui avaldate mõne sekundi jooksul sõrmedega survet ja ilmub uuesti kohe pärast nende eemaldamist;
- pärast sõrmedega vajutamist ei pruugi see kaduda.
See on esimene väga lihtne manööver, mille abil kontrollitakse, kas kahju on tekkinud või on tegemist lihtsalt kahjutu punetusega. Kui erüteem pärast survet ei kao, seisate silmitsi esimese astme kahjustusega; ole ettevaatlik, kuna esialgu näivad need kahjutute laikudena ja aja jooksul muudavad nad värvi punasest tumelillaks, mis näitab sügavat kahjustust. Teise astme kahjustused on kooriva või vedelikuga täidetud põie välimusega. Kolmanda etapi kahjustused on kraatrilise väljanägemisega, väga sügavad ja eritavad, kuid ei ulatu lihastesse ja on sügava surve tagajärg. Neljandat ja viimast etappi iseloomustavad väga sügavad, väga väljutavad ja ebameeldiva lõhnaga kahjustused, mis jõuavad luudesse ja liigestesse, ohustades inimeste elu, kui neid ei ravita õigesti või kui kõnealune subjekt on tervist kahjustanud. Mõnel juhul seisavad silmitsi ulatuslike haavanditega, millel on fibriini valjad (kollane kude), mis ulatuvad lihasribadest kaugemale ja ründavad luu sektsiooni.
Minge tagasi menüüsse
Survehaavade ennetamine ja ravi
Ennetamise peamised eesmärgid on rõhu vähendamine ja leevendamine, seetõttu peavad kõik ohustatud isikud (pärast Nortoni skaala järgi hindamist) korrapäraselt muutma voodis ja ratastoolis rühti (vähemalt iga kahe tunni tagant ja eriti öösel).
Pooside muutmine tähendab keha struktuuri muutmist pinnal, seda saab teha iseseisvalt või tänu kolmandatele isikutele (sugulane, tervishoiutöötaja). Pooside muutmisel tuleb arvestada keha normaalse füsioloogiaga, seetõttu on oluline vältida rikutud positsioone.
Peamised poosid on: lamav, vasak ja parem külgmine asend, kõhuli, istuv või poolistuv. Külgsuunalist süvendit peaksid hoidma vahtpadjad või kiilud ning kõik kondised esiletungijad peaksid olema kaitsekattega, et vältida nende üksteise puutumist. Ärge kunagi asetage vaagnaga inimest 90 ° nurga all jäiga pinna suhtes, kuna rõhk oleks liiga kõrge, parem 30 ° juures. Lamavat asendit tuleb säilitada täpse skeemi järgi. Voodi pealae kalle ei tohi olla suurem kui 30 °, kuna patsient kipub libisema allapoole ja suurendab seega sakraalset rõhku. Kontsa tuleb hoida heitgaasis, asetades jalgade alla padja, et kontsad jääksid õhku rippuma. Kontsidele, näiteks kontsadele, rõhu vähendamiseks puuduvad kehtivad süsteemid. Kere telje korrektseks hoidmiseks ja üksikute osade rõhu vabastamiseks kasutatakse spetsiaalseid abivahendeid, näiteks madratsid, polsterdused, vahtkummi (polüuretaan) kiilud; turult leiame lihtsaid, keerukaid ja väga kalleid pindu; alustades madratsikihtidest, jõuate vahelduva rõhuga madratsiteni, õhku vabastades kuni keevkihtideni, mida leidub ainult haiglates. Liigutused voodis tuleks läbi viia abivahendite abil, mis takistavad kehal hõõrumist vastu voodipinda ning hõlbustavad patsiendiga töötavate inimeste tööd ja ohutust; neid on palju: kõrged libisevad linad, lauad voodist ratastooli pääsemiseks ja nii edasi.
Kõigi vigastuste korral peaks olema nende paranemiseks sobiv keskkond; viimase kahe aastakümne jooksul on niiskes keskkonnas paranemise teooria muutnud haavade ravi viisi.
Mõte, et haavandid paranevad niiskes keskkonnas paremini ja kiiremini, tuli dr George Winterile, kes lõputöö koostamise ajal märkas kogemata, et sigadele tekitatud ja toidukilega töödeldud haavad on paranenud palju kiiremini kui need, mida ravitakse tavaliste kreemide ja apretiga. Haavanditega kaetud koorik aeglustab tegelikult paranemist ja pakub vähem kaitset infektsioonide tekke eest.
Nende uuringute valguses on välja töötatud ja levitatud palju (edasijõudnutele) sidumisi, mis pakuvad erinevates olukordades erinevaid etendusi.
Kõiki sidemeid saab klassifitseerida vastavalt nende imendumisvõimele, oklusiivsusele, idude leviku tõkestamisele jne.
Spetsiifiliste kahjustuste raviks kasutatavate apretide peamised kategooriad on: läbipaistvad kiled, alginaadid, vahud, hüdrokolloidid, süsinik, hõbe, aktiivsed ja silikoonist sidemed. Veel olulisem on rõhutada nende kahjustuste ravimisel kasutatavat marginaalsust, need pakuvad paranemiseks sobivat keskkonda, kuid ei asenda abi, mis on hädavajalik.
Tuleb märkida, et uued tehnoloogiad on operaatoritele pakkunud erakordseid sidemeid, mis on võimelised paar päeva aktiivsena püsima, kuid on ebaõige keskenduda liiga palju sideme thaumaturgilisele võimele: haavandid paranevad tõesti alles siis, kui on võetud kõik vajalikud meetmed.
Haavandid algavad peaaegu alati nekrootilisest piirkonnast (nahaalune nahk), mille värvus on kollane ja mustjas, mis aja jooksul muutub kõvaks, nahkjaks kangaks, mis sarnaneb nahaga. See kangas tuleb eemaldada peaaegu kõigil asjaoludel ja eemaldamismeetodit nimetatakse debridementiks (debridement), mida on kasutatud aine või meetodi põhjal erinevad tüübid: ensümaatiline, autolüütiline, mullivann, märg-kuiva, bioloogiline või kirurgiline.
Eesmärk on igal juhul nekrootilise koe kiire eemaldamine ja rakkude uuenemiseks sobiva keskkonna loomine. Kui nekrootiline kude on eemaldatud, võib sellele punakas ja tervislik taust pilku heita.
Haavandite raviks kasutatakse igas etapis kõige sobivamaid sidemeid.
Kui kahjustused on esimeses staadiumis, piisab tavaliselt vereringe taastamiseks probleemi vallandanud põhjuse eemaldamisest: asetage patsient õigesti, leevendades kahjustatud piirkonda võimaluse korral, hoolitsege hügieeni eest, kandke niisutajaid või õhukesi sidemeid, mida nimetatakse polüuretaankiledeks või hüdrokolloidideks.
Filmid pakuvad võimalust kontrollida nahaalust nahka, kuna need on läbipaistvad ja püsivad mõne päeva jooksul ilma naha seisukorra kontrollimiseks eemaldamata. Neid tuleb hoolikalt eemaldada, kuna need võivad kahjustada nahka, eriti eakate nahka.
Teise astme kahjustusi tuleks käsitleda nagu esimese astme kahjustusi, kuid sel juhul on eesmärk naha parandamine. Haav tuleb puhastada (puhastada) füsioloogilise lahusega ja pärast haava naha kuivamist kanda sellele sobiv side (hüdrokolloidid, õhukesed vahud).
Kolmanda etapi kahjustuste korral on terapeutilise strateegia eesmärk toetada kogu patsiendi majandust (rõhu vähendamine, toitumine, valu kontrolli all hoidmine), nekroosi (eschar) eemaldamist ja luua tingimused kudede moodustumiseks uus ja eluline.
Neljas etapp kujutab endast patsiendile ohuallikat: kokkupuude ja luude saastumine väliste materjalidega (väljaheited ja uriin) võib soodustada tõsiste infektsioonide (osteomüeliit) teket, lisaks võib rohke leke eritised võivad põhjustada dehüdratsiooni ning valkude ja mineraalide kadu, halvendades veelgi üldpilti.
Terapeutiline sekkumine peab olema agressiivne ja suunatud patsiendi üldise ohutuse säilitamisele, teha saab ravimeid antibiootikumidega, kunstlikku toitumist, valkude infusiooni (albumiini), vereülekandeid; apretid peavad kontrollima nakkust ja soodustama terve koe moodustumist. Kui haavandid on väga sügavad, kantakse kõigepealt tühja ruumi täitvad apretid, mis on võimelised eritist absorbeerima, ja seejärel välised vahtplaastrid. Sagedased muutused on vajalikud haavanditest väljuvate suurte vedelikukoguste tõttu. Äärmiselt soovitatav on kogenud professionaali nõuanded.
Minge tagasi menüüsse
Dekubitusevastased abivahendid
Madratsid ja madratsipadjad Dekubitusevastaseid madratseid kasutatakse voodikate tekke ohu vähendamiseks, kuid kahjuks ei suuda need seda kõrvaldada.
Kui patsienti peetakse riskirühmaks (vt Nortoni indeks), asetatakse madrats või kattemadrats, mis võib vähendada survet voodi pinna ja inimese vahel (liidese rõhk). Laialdaselt arvatakse, kuid ekslik on see, et kasutatav pind on võimeline vigastusi ära hoidma, tegelikult ei suuda ükski madrats gravitatsiooni mõju nullida. Kaubanduslikud abivahendid suudavad ainult leevendada naha lagunemist põhjustavaid jõude, tõeline ennetamine viiakse läbi kehahoia muutuse kaudu, see tähendab patsiendi pööramist umbes kahe tunni tagant. Need sekkumised on haavandite ennetamiseks üliolulised.
Kui oht on kindlaks tehtud, tuleks kasutada survevahendeid.
Enne keerukate süsteemide kasutuselevõttu on vaja head polüuretaan madratsit (vahtkummi), mille minimaalne kõrgus on 10 cm, veelgi parem, kui kõrgus on vahemikus 16 kuni 20 cm. Kõik pinnad peavad mahutama ja toetama patsiendi raskust, ilma et see puudutaks voodi põhja. Asetades käe madratsi alla, peavad sõrmed saama liikuda ülespoole, puudutamata patsiendi keha.
Kiire noogutus laialt kasutatava garnisoni juurde: lambafliis. Tihti juhtub nägema haigeid voodis lamamas "karvasel matil", võib-olla naabri soovitusel, kes kasutas seda koos emaga; sellel kodusüsteemil pole teaduslikku väärtust, vastupidi, lambavilla kasutamist ei soovitata, kuna sellel on võim suurendada kohalikku kuumust ja hoida baktereid, samuti on seda raske pesta. Staatilised dekubeerimisvastased madratsid säilitavad oma omadused muutumatuna ja neid ei toita vooluvõrgust. Madratsi tekstuur koosneb kokkupandud kuupmeetri polüuretaanformatsioonidest. On olemas polüuretaani liike, mis muutuvad keha kuumusega koos termotundlikuks või viskoelastseks. Dünaamilised süsteemid muudavad nende omadusi ja neid toidab elektrienergia. Haiged ei ole nad eriti teretulnud, kuna nad on lärmakad ja häirivad und. Peamised neist töötavad vahelduva rõhuga, kompressor täidab ja tühjendab selle moodustavaid rakke regulaarselt. Segaduste vältimiseks tuleb teha oluline täpsustus: mitu korda kasutatakse terminit madrats valesti, peamised väljalaskesüsteemid, mida haigete kodus nähakse, on madratsi katted. Kõiki dünaamilisi süsteeme ei tohi lehtedesse kleepida, kuna nende mõju on tühine. Parem on kasutada ühte lehte, mis asub madratsi ülekatte peal.
Haiglates leidub keerukamaid süsteeme.
Minge tagasi menüüsse
Ratastooli dekubimisvastased padjad
Istumisasend on kõige suurem oht voodikate väljanägemisele, seetõttu tuleks ratastooli iste tuharatele tekkiva rõhu vähendamiseks varustada vähemalt 10 cm kõrguste ja õiges kohas täispuhutavate õhumullidega, võimalusel õhumullidega. . Laialdaselt kasutatav abivahend, mis on loomupärase kalduvuse tõttu venoosse ummiku tekkeks kahjulik, on ratastoolile asetatava keskse augu (sõõriku) padi. Selgroo posturaalne joondamine on eriti oluline: seljaosa peaks olema telje suunas, alati põrandaga risti ja tugipind asub kuni kahe tuharani, mitte üheni.
Neil, kes ei saa oma kehahoiakut iseseisvalt muuta, tuleks aidata iga 15 minuti tagant väikseid vahetusi teha, kuid mitte kauem kui kaks tundi samas asendis. Mõned ratastoolid (kallutatavad) on varustatud spetsiaalse funktsiooniga seljatoe ja istme kallutamiseks. See asend on eriti soodne rõhu vabastamiseks sakraalsel tasemel.
Nahapisarad on eriti haavad, mis mõjutavad eakate nahka. Neid tekitavad triviaalsed solvangud: plaastri eemaldamine, naha hõõrumine jäigale pinnale (ratastool) või voodiasendi muutmise ajal. Need on haavad, mis rebivad nahka ja moodustavad klapi, mis hoiab naha kinni, mõnel juhul toimub selle asemel osaline või täielik klapi eemaldamine.
Vanus on esimene selle häire põhjustaja, kuid seda võivad põhjustada ka mõned haigused, kortikosteroidide krooniline kasutamine ja selliste ravimite kasutamine nagu aspiriin ja antikoagulandid.
Enim mõjutatud osad on käed, eriti käsivarred ja jalad.
Alajäsemed, eriti paistes, võivad neid haavasid krooniliselt ohustada ja haavandid võivad areneda.
Regina Payne ja Marie Martini välja töötatud klassifitseerimissüsteemi järgi saab klapikahjustused kudede kaotuse astme järgi jagada kolmeks suureks rühmaks.
Veel üks muutuja puudutab haava sügavust. Osalist haava määratletakse kui haava, mida iseloomustab naha irdumine pindmisest osast dermise suhtes, koguhaava paksuse all aga epidermise ja dermise eraldumist aluskudedest.
Minge tagasi menüüsse
Nahapisarate ennetamine ja ravi
Nahapisarate (s.o klapihaavade) ennetamise esimene etapp kujutab endast kõige suurema riskiga subjektide varajast tuvastamist, milleks on eakad patsiendid, kroonilise kortisooniravi saavad patsiendid, turses jäsemed (tursed). ja inimesed segaduses.
Järgmine samm on kõigi potentsiaalselt ohtlike väljaulatuvate osade (lapsevankrid, lauad, käepidemed, käetoed) toppimine, puuvillarullide abil kinnitamine ja sidumisrihmadega kinnitamine. Vaseliini, lanoliini ja mandliõli segamisel võrdsetes osades saadud niisutava ja pehmendava kreemi korrapärane pealekandmine on heaks abinõuks naha kuivuse vältimiseks, mis on naha edasise hapruse põhjustaja.
Liigutused tuleb teha väga ettevaatlikult, vältides patsiendi haaramist käte või jalgade eest; kui patsienti tuleb liigutada, kasutage kõrgeid libisevaid lehti ja eemaldage ehted kätelt, kuna need võivad vigastada.
On tungivalt soovitatav mitte kleepida plaastreid otse nahale, eriti läbipaistvatele kiledele, millel on väga hea kleepuvus ka kudede eemaldamisel.
Kui jalad on paistes, on soovitatav kanda kompressioonsukke, mis vähendavad turset; igal juhul on eelistatav katta jalad ja käed kergete torukujuliste pükste või kampsunitega.
Ratastooli lükates kontrollige jäsemete asendit: mitu korda hoiavad patsiendid küünarnukke, mis regulaarselt nurka löövad, või jalatugesid kinni.
Nahakahjustuste ravimisel oleks asjakohane arsti hinnang juba esimestel tundidel (maksimaalselt 6) traumaatilisest sündmusest alates, kuna tõusnud klappi saab ikkagi kahjustusele lähemale viia ja keevisõmblust lisada, samas kui aja jooksul muutub see väheseks pihustatakse verega (isheemiline).
Kirurgiline ravi hõlmab võimaluse korral õmblemist või naha siirdamist, kui kahjustus on väga ulatuslik (peaaegu ebapraktiline); õmblus on siiski küsitav erinevatel põhjustel (haava pinge, infektsioon ja juba traumeeritud klapide nekroos). Põhimõtteliselt eelistatakse kasutada sidemeid, mis soodustavad uuesti epiteliseerumist.
Esimene sekkumine, mis tuleb viivitamatult teha, on klappide lähendamine ja õmblusniiti asendavate plaastrite pealekandmine. Need plaastrid peavad olema vähemalt nädal peal ilma eemaldamata. Üldiselt ei tohi üles tõstetud klappi täpselt haava kohale tagasi viia, vaid tuleks jätta pisut eraldi, et võimaldada vedelike väljumist, mis muidu kogunevad selle alla, tekitades pingeid ja hoides ära sulgemise.
Haavade korral, mille puhul klapp on täielikult irdunud, tuleb rakendada mittekleepuvaid sidemeid, sel juhul öeldakse, et paranemine toimub seetõttu "teise kavatsusega".
Peamised ravimid, mida saab kasutada, on vaseliini marli, mida kantakse vähemalt 5-10 kihti, vastasel juhul on kleepumisoht.
Võib kasutada ka õhukesi mitte kleepuvaid polüuretaane või silikoonist sidemeid. Pärast pealekandmist võib sideme jätta haavale mitu päeva järjest, kui see pole nakatunud.
Kõik sidemed tuleks kinnitada kerge sideme või torukujulise võrguga ja mitte kunagi plaastritega.
Vigastus ei tohiks jääda õhus ja kuivama.
Minge tagasi menüüsse
Burns
Põletused on nahakahjustused, mis võivad ulatuda väga sügavale, tekitades tohutuid kahjustusi ja seades ohtu inimese elu. Neid võivad põhjustada mitmed põhjused, kõige sagedamini termilised (näiteks keeva õli, tuleohtlikud ained). Põletuste klassifikatsioon tuvastab vigastuse sügavuse põhjal neli etappi:
- esimene aste: erüteem, mis avaldub naha punetusena ja mõjutab naha pinnakihti;
- teine aste: villid (klassikalised vedelikuga täidetud villid);
- kolmas aste: epidermise, dermise ja nahaaluse koe hävitamine;
- neljas aste: sügavate kudede (liigesed, lihased, luud) karboniseerumine.
Lisaks sügavusele tuleb arvestada ka põletuse ulatusega.
Pikenduse hindamiseks kasutatakse kehakaarti, milles väljendatakse põletuse poolt mõjutatud keha pinna TBSA (kogu keha pindala) protsentides.
Üldist väga jämedat mõõtühikut tähistab põlenud subjekti rusika või peopesaga: suletud sõrmedega käe pind moodustab umbes ühe protsendi kehapinnast. Täiskasvanutel vajavad TBSA üle 15% põletused kiiret haiglaravi, lastel langeb protsent 10% -ni.
Põletusi peavad hindama spetsialistid, kuna need on kergelt võttes ohtlikud. Põletusravi peab ühendama kunsti, teaduse ja kogemuse. Ideaalne teraapia, mida toetavad kvaliteetsed teaduslikud uuringud, jääb praegu halliks alaks. Põletust tuleb hinnata nii kohe kui ka hiljem, kuna mõnikord kipub see muutuma negatiivses suunas, liikudes pealiskaudsest sügavamasse olekusse.
Õige hindamise puhul tuleb arvesse võtta nelja väga konkreetset muutujat:
- sügavus
- laiendamine
- kahjustatud piirkond
- patsiendi tüüp.
Patsiendi spetsialiseeritud keskusesse saatmise valik sõltub mõnest kriteeriumist, mille on allpool täpselt kindlaks määranud Ameerika Põletuse Assotsiatsioon (ABA):
- sügavad põletused, mis mõjutavad rohkem kui 10% kehapinnast (peopesa on umbes üks protsent);
- näo, käte, kõhukelme ja suguelundite kaasatus;
- sügavad põletused (3. ja 4. aste) igas vanuserühmas;
- sissehingamisel tekkivad põletused;
- keemilised põletused;
- lapse põletused;
- kaasnevad põletused traumade ja luumurdude korral.
Teist esimese ja teise astme põletust saab ravida kliinikus või kodus, kuid alati arsti ja õe järelevalve all.
Minge tagasi menüüsse
Pindmiste põletuste ravi
Üldine hooldus väiksemate põletuste korral hõlmab:
- valu hindamine
- nakkuse tõrje
- nahahooldus.
Valu kontroll on väga oluline aspekt, mille tõttu on vaja arstiga nõu pidada, et leida kõige sobivam ravi. Põletushaavad võivad nakatuda kergelt: õde ja arst peavad nakkuse tunnused varakult avastama ja need kõrvaldama. Põlenud naha hooldus saavutatakse tänu paranemise soodustamiseks sobivate apretide kasutamisele.
Esimese astme põletuste ravimisel tuleb põletusest mõjutatud osa esmalt jahutada vähemalt kümme minutit külma veega ja seejärel lõhnastatud ainetevaba pehmendava kreemiga peale kanda. Paranemine toimub umbes nädala pärast ega jäta arme.
Teise astme põletused loovad iseloomuliku mulli või põie (flittene), mis on põhjustatud epidermise eraldamisest dermist, mõnikord võivad need ulatuda dermini. Sellist vedelikku sisaldav "kamber" võib olla väikeste mõõtmetega või mõjutada suurt kehaosa.
Ravi on vaieldav, kuna puuduvad täpsed andmed, mis toetuksid teaduslikele tõenditele ja võimaldaksid parimat ravi.
Mõned mõttekoolid väidavad, et eelistatav on jätta mull suletuks, teised aga arvavad, et seda on mugavam eemaldada.
Isegi põletushaavade puhastamisel pole selgeid ja täpseid näidustusi, paljud soovitavad haava mitte pesta, teised väidavad, et kraaniveest või füsioloogilisest lahendusest piisab.
Ideaalse sidumise puhul tuleb siiski arvestada paranemise põhimõtet niiskes keskkonnas, seetõttu õhukesed sidemed polüuretaanvahust, hüdrokolloididest (imavad ja isekleepuvad ained, mis kokkupuutel haava eritisega tekitavad geeli, mis hoiab keskkonna tasakaalus märg), rasvane marli 4–8 kihist (muidu kipuvad need kahjustuse külge kinni jääma) ja läbipaistvad kiled.
Kui kahjustus on väga erutav, võib kasutada selliseid tooteid nagu alginaadid (merevetikatest saadud looduslikud ühendid) või vahud.
Lõpuks, hõbedastel nanokristallidel põhinevad apretid saavad väga hästi kontrollida bakterite paljunemist.
Antibiootikumidel põhinevate salvide kohalik kasutamine on vaieldav ja regulaarne desinfitseerimine antiseptikumidega näib olevat kasutu. On selge, et ideaalse ravi korral tuleb see valida ja hinnata igal üksikjuhul eraldi.
Põletust ei tohiks kunagi alahinnata ja pöörduda alati arsti poole.
Minge tagasi menüüsse
Kuiva ja ketendava naha hooldus
Kuiv nahk, sageli eakatel inimestel, on haigus, mida tuleb kiiresti ravida, kuna see soodustab lõhenemist ja sisselõikeid (lõhesid).
Kuiva ja ketendava naha olemasolu (hüperkeratoos) jalgadel ning täppide ja soomuste moodustumine rinnal (seborroiline hüperkeratoos) on muutused, mida sageli esineb eakatel inimestel. Helvestest helbed muutuvad sageli pesitsuskohaks bakteritele, mis pesitsevad otse all, vallandades nahainfektsioonid, mis võivad põhjustada kroonilisi haavandeid, eriti kui need asuvad jalgadel. Helbed tuleb asjakohaselt eemaldada, vältides läbimõtlematuid või agressiivseid manöövreid.
Eakate inimeste jalad on tursed (tursed) ja ekseem võib põhjustada eritumist eritumisega; see haigus kulmineerub sageli jalahaavandiga. Neid vaevusi saab ravida spetsiaalsete kreemide ja sideme kasutamisega.
Kuiv nahk (kseroos) kipub väga sügelema, mõjutades peamiselt jalgu ja käsivarre, aga mõnikord ka käsi. Kui te ei sekku naha normaalse tasakaalu taastamiseks viivitamatult, halveneb piirkond sageli lõhede ja jaotustükkidega (pragunenud ekseem).
Pragunenud ekseem põhjustab intensiivset sügelust ja sellega seotud kriimustuskahjustused võivad nakatada nahka, eriti eakate habrast nahka.
Rasvased ained ja salitsüülhape (5% salitsüül vaseliin) on võimelised pehmendama kuiva nahka ja panema selle kukkuma ilma, et oleks vaja teha ohtlikke manöövreid.
Salitsüülvaseliini, kahjutut toodet, mis on pakendatud apteeki arsti ettekirjutuse järgi, tuleb kanda nahale mitte kauem kui 24 tundi; Pärast seda tuleb see ettevaatlikult seebi ja veega eemaldada ning nahk tuleb niisutada hea kreemiga. Mõisteid niisutaja ja pehmendav aine on sageli segamini, isegi kui nende tähendus ei jäta palju tõlgendamisruumi: niisutaja all mõeldakse ainet, mis kannab vett nahale, samas kui mõiste pehmendav aine tähistab rasvaülekannet võimaldavat ühendit, mis naha pehmendamiseks ja elastsemaks muutmiseks.
Pärast puhastamist võib vedel piim või hea kreem taastada naha normaalse tasakaalu.
Minge tagasi menüüsse
Naha desinfitseerimisvahendid ja antiseptikumid: näidustused ja vastunäidustused
Naha desinfitseerimisvahendite väljak on väga lai ning desinfektsiooni- ja antiseptikumi segatakse sageli.
Desinfektsioonivahend on aine, mida kasutatakse tervele nahale põhimõtteliselt enne konkreetseid protseduure, näiteks intramuskulaarseid või intravenoosseid süste. Arvestades selle toksilisust vigastatud kudedes, tuleb kindlasti vältida naha ja limaskestade (suu, tupe, näärmete) kahjustuste kasutamist. Mitu korda kasutatakse desinfitseerimisvahendeid (kõigepealt etüülalkoholi temperatuuril 90 °, see roosa, mida hoitakse kodus) otse haavadele, põhjustades ohvrile talumatut valu. Ühe desinfitseerimisvahendi kasutamine teise asemel tuleb kindlaks määrata mõne konkreetse täpsusega:
- kompositsioon;
- kasutusviis;
- ravitavate mikroobide tüüp.
Kontsentratsioonid on olulised, kuna bakteritsiidne toime muutub, samuti on tõhusa desinfitseerimise jaoks oluline kokkupuuteaeg ning õige säilivus enne ja pärast avamist. Kahjustatud naha raviks ideaalse desinfitseerimisvahendi valimisel on põhiline roll madala toksilisusega. Desinfitseerimisvahendit saab kasutada ka selliste pindade nagu mööbli, lastevoodite jne desinfitseerimiseks.
Selle asemel kasutatakse kahjustatud kudedele või limaskestadele antiseptikume. Üldiselt kasutatakse vesilahuseid ja mitte kunagi alkoholilahuseid. Ehkki need on mõeldud kasutamiseks haavadel või limaskestadel, arutatakse antiseptikumide kasutamist endiselt. Paljud teaduslikud uuringud on analüüsinud nende ainete mõju rakkudele ja tulemused näitavad selgelt, et neil on kahjulik toime rakkude paljunemisele, st nad on rakkudele ja kudedele toksilised (tsütotoksilised ja histotoksilised). Lisaks desinfitseerimisvahendite ja antiseptikumide mitte alati korrektsele kasutamisele juhtub sageli, et nende ainete säilitamise ja kasutamise meetodid on täiesti valed. Seetõttu on soovitatav vältida järgmisi tavasid:
- hoidke kapis juba avatud desinfitseerimisanumat kuude või isegi aastate jooksul (väga levinud viga);
- ostupakendid, mis sisaldavad suures koguses toodet (näiteks 5-liitrised prügikastid);
- kasutage konteineris olevat desinfitseerimisvahendit ja kui see on valmis, lisage see uuele tootele;
- avage konteiner ja ärge sulgege seda pärast kasutamist;
- saastke korgi sisemine osa, puudutades seda või asetades selle pinnale;
- puudutage konteineri väliskülge puuvillaga.
Nagu iga teine aine, saastavad ka desinfitseerimisvahendid. Levinud idee on see, et nende sees bakterid ei kasva ega paljune: midagi rohkemat pole. Pikka aega avatud ja hoitud desinfitseerimisvahendeid võivad koloniseerida miljardid bakterid, mis seejärel kantakse nahale.
Minge tagasi menüüsse
Peamised antiseptikumid
Povidoonjood See on joodi sisaldav aine, intensiivselt pruuni värvi, pakendatud vesilahusesse; limaskestadel kasutamisel tuleb veenduda, et selles pole alkoholi. Sellel on lai toimespekter, st see on aktiivne paljude bakterite, viiruste ja seente suhtes. Seda toodet kasutatakse laialdaselt isegi ebavajalikes olukordades. Peamised näidustused on: väikeste haavade desinfitseerimine, naha desinfitseerimine enne veeni kanüülimist konkreetsetel patsientidel, kirurgiliste haavade desinfitseerimine.
See kantakse steriilsele marlile ja jaotatakse nahale, jälgides, et ärge läheks üle varem desinfitseeritud ala. Lasta kuivada. Kahjustatud nahal põhjustab see põletustunne.
See võib häirida kilpnäärme talitlust ja pidevad rakendused tekitavad dermatiiti.
Kloorheksidiin Kloorheksidiin on antiseptik, mida kasutatakse mitmel otstarbel, sellel on suurepärane bakteritsiidne toime; alkohol võimendab selle mõju.
Seda kantakse limaskestadele (vesilahuses) ja haavadele ning sageli kasutatakse enne kateteriseerimist urogenitaalsüsteemi desinfitseerimiseks. Alkoholilahuses kasutatakse seda naha desinfitseerimiseks enne intravenoosset süstimist; apteekides pole seda alati lihtne leida. Samuti on see suuhügieeni jaoks mõeldud suuvee kujul.
Sellel on madal toksilisus, kuid see võib põhjustada dermatiiti; seda ei kasutata kõrvas (kõrvaväljas), see värvib hambaid ajutiselt.
Vesinikperoksiid (vesinikperoksiid) Vesinikperoksiid on kergelt kasutatav kerge antiseptik. Selle kasutamine peaks piirduma määrdunud haavadega, et hõlbustada pesemist ja prahi eemaldamist.
Seda on erinevates kontsentratsioonides, kuid enim kasutatakse 3%, st 10 mahtu, suuremad kontsentratsioonid on söövitavad ja põlevad.
Seda kasutatakse haava pihustamisel joaga, selle toime ei püsi aja jooksul. Seda ei tohi segada teiste desinfitseerimisvahenditega, näiteks joodiga. Gaasemboolia tekke ohu tõttu ei tohi seda kasutada õõnsuste või fistulooside pesemiseks.
Kontsentratsioonid, mis ületavad 10 mahtu, põlevad ja seetõttu ei tohiks neid kasutada.
Elektrolüütiline kloriidi oksüdeerija See toode koosneb naatriumhüpokloritist, varehiiniga sarnasest ainest; omab bakteritsiidset toimet.
Lahjenduse alusel kasutatakse seda erinevatel eesmärkidel: sanitaartehnikatoodete, puu- ja köögiviljade ning ka haavade desinfitseerimiseks. See inaktiveerub vere, mädade ja orgaaniliste materjalidega kokkupuutel ja kõrgete temperatuuride mõjul piisavalt kiiresti; allaneelamisel on see mürgine.
Alkoholid Uute õigusnormidega keelatakse denatureeritud etüülalkoholi (tavalise roosa alkoholi) kasutamine desinfitseerimiseks. Denatureerimata 70 ° puhast etüülalkoholi kasutatakse paljudes piirkondades. Arvestades selle väga suurt aurustumist ja bakteritsiidset toimet, kasutatakse seda koos teiste toodetega (kloorheksidiin, kloramiin) terve naha desinfitseerimiseks enne punktsioone. Roosat alkoholi kasutatakse ka desinfitseerimiseks: pindade, klaasi jms puhastamiseks.
Seda kasutatakse puuvillapalli niisutamisel ja ringjate liigutustega väljastpoolt väljapoole, laske sellel kuivada.
Seda ei saa kasutada haavade ja põletuste korral, kuna on ärritav ja dehüdreeriv toime, samuti põletustunne, mis vallandub kokkupuutel haavatud nahaga. Soovitatakse kloorheksidiini ja alkoholipõhiseid ühendeid.
Minge tagasi menüüsse
Mõned kaalutlused desinfitseerimis- ja antiseptikumide kohta
Enne desinfitseerimist on hea meeles pidada, et puhastage töödeldav koht seebi ja veega. Puhastamine vähendab bakterite hulka märkimisväärselt. Nendel toodetel on nii positiivseid kui ka negatiivseid külgi, seetõttu tuleb nende kasutamist hoolikalt uurida. Arvestades kahjulikku mõju rakkudele ja nende kaheldavat toimet vigastatud kudedele, küsige enne antiseptikumide (jood, vesinikperoksiid, kloorheksidiin jms) kasutamist nõu oma arstilt või õelt. Elavhõbedal põhinevaid tooteid ei soovitata kasutada metalli tõttu, mille toksilisus on tänapäeval teada. Hea puhastamine füsioloogilise lahuse või kraaniveega on üldiselt enam kui piisav, et vähendada bakterite koormust. Eelistatav on mitte kasutada haavadele antibiootikumidel põhinevaid salve ja igal juhul on soovitatav pöörduda arsti poole.
Minge tagasi menüüsse