Ma olen üritanud hoiduda natuke täpsematest tööjuttudest, sest mine tea, kes mu blogi kuskilt üles korjab.. Aga täna teen väikse erandi. Mul on kuidagi nii nukker ja tühi tunne sees, et isegi viietunnine uinak ei parandanud seda.
Viimase (peaaegu) kahe nädala jooksul puutusin kokku ühe ukrainlaste grupiga, kes täna ära läksid. Ja miskipärast on mul seetõttu niiiii kurb. See on minu jaoks täiesti uus kogemus, sest ma olen ju oma tööaja jooksul suhelnud väga paljude erinevate inimestega. Olen majutanud kursusi, mis kestavad suurema osa aastast, suhtlen kursuslaste endiga päris palju ja nad kõik on sõbralikud.. Aga mitte kunagi pole nende lahkudes sellist tunnet olnud.
Ukrainlased kõik olid äärmiselt toredad inimesed, kes alati naeratasid, hoolitsesid selle eest, et mul tööl midagi snäkkida oleks, peletasid igavust, ajasid veidi juttu.. Ma ei tea, selliseid inimesi olen ma tegelikult veel näinud, aga miskipärast just nende lahkumise tõttu on kurb olla. Mis on nii naljakas, sest keelebarjääri tõttu (vene keelt ma ei oska ja paljud ei osanud inglise keelt) ma nendega ju väga palju suhelda ei saanud… Noh, eks oma rolli mängib ka see, et ma tean, kust nad tulid ja kuhu tagasi lähevad. Ma ei kujuta ettegi, kui raske on hüvastijätt eestlastel, kes nendega pidevalt tegelesid ja koos olid.
Õhh, okei, sain südamelt ära. Nüüd on mul endal paar vaba päeva, millest ühe täidan Tallinna, Butterfly ja EBA2015 üritusega, niiet.. loodan tõusva tuju peale.