Seekord alustuseks tsitaat 1939. aastast: „Iga ühiskondliku elu arengujärk tunneb vastuolusid – kord on nad suuremad, kord väiksemad. Kaasaja üheks mõtlemapanevamaks vastuoluks Eestis on nähe, et kõrgemate õppeasutuste lõpetanute arvu kiire suurenemisega ei käi kaasas sama akadeemilise haritlaskonna osatähtsuse tõus rahva kasvatuse mõjutamisel. Olukord on isegi täiesti vastupidine: akadeemilise haritlaskonna osatähtsus rahva ideoloogilise ja vaimse kasvatuse suunamisel on jäämas üha väiksemaks ja nõrgemaks. Juba kauemat aega on olnud kuulda kestvaid kurtmisi selle üle, et akadeemiline haritlaskond isoleerub muust rahvast, elab ainult endale, kuid mitte ühiskonnale.” Jättes mainimata selle poliitiku nime, kes need laused toona kirjutas ning jättes tähtsustamata sõna „ideoloogiline”, tuleb tõdeda, et suures osas kehtivad need mõtted ka praegu.
Selle kinnituseks on ajalehes Sirp (18.03.2016) ilmunud artikkel „Kes saab teadlast sundida …”, kus loo autorid Arko Olesk ja Terje Tuisk tõdesid muu hulgas, et ülikoolide kolmas põhiülesanne teadus- ja õppetöö kõrval ongi ühiskonda panustamine, sealhulgas teaduse vahendamine avalikkusele. Seda näeb ette ka Euroopa Liidu programmi „Horisont 2020” rahastuslepingu praegune versioon. Just „Horisondist“ tahakski veel kord selle kõige valguses rääkida. Mitte niivõrd sellest äsja mainitust, vaid sellest meie enda omast – ajakirjast Horisont, mis tähistas hiljuti Eesti Teaduste Akadeemia saalis oma poolesajandat tegutsemisaastast. Tähistas oma tähtpäeva peaaegu aasta jagu ette, sest ajakirjal ei ole kindlust, kas ta tegeliku teetähiseni vastu peab, sest riik SA Keskkonnainvesteeringute Keskuse näol on otsustanud ajakirja rahastamise lõpetada ning see võib viia väljaande sulgemiseni. Kes seda ajakirja ikka vajab, kõlas otsustajate seisukoht.
Seega oleme jõudnud hetkeni, mil kaks horisonti põrkuvad – Euroopa oma silmapiiritaguste soovidega ja meie kohalik vaatepiir(atus) konkreetsete tegudega. Jah, muidugi, populaarteaduslikke ajakirju, väga häid ajakirju on maailmas üksjagu. Jah, muidugi, mitmeid neist tõlgitakse eesti keelde – ikka selleks, et ka meie rahvas saaks osa maailmaavastustest ning seda enamikule arusaadaval kujul. Kuid ükski neist ei vahenda Eesti tippsaavutusi ega seosta maailma teaduses toimuvat sellega, mida tehakse meie ülikoolides ning teistes teadusasutustes. Ja mis võib-olla veelgi tähtsam – ajal, mil eelkõige loodus- ja täppisteadus on tänapäeval ingliskeelne, on ajakirjal Horisont võtmepanus eesti teaduskeele hoidmisse, ühtlustamisse ja kujunemisse. Ja see ei ole öeldud järelkajana paari nädala tagusele emakeelepäevale. Neid ja mitmeid teisi argumente ajakirja toetuseks on esitanud paljud, alates teaduste akadeemia presidendist.
Aga kuidas vaatab maakera kumeruse taha teaduste akadeemia ise? Kui suur hulk akadeemikud on muutnud suhtlemise avalikkusega oma tegevuse sisuliseks osaks? Ja kas ta üldse peabki, kui sotsiaalmeedias kostab juba hääli, et teadlane peab tegema teadust, ja et see on primaarne. Või et alustama peaks sellest, et see teadus muutuks põnevaks ja et seda rahvale teada anda, selleks võiks teadusajakirjanikud oma tagumiku toolilt tõsta. Ometigi on suhtlus avalikkusega ning oma sõnumi esitamine viisil, et see oleks arusaadav ja mõjus väljaspool akadeemilist ringkonda, ka väljaspool Eesti teaduste akadeemiat, tähtis. Teaduste akadeemia seadus sedastab: „Akadeemia põhiline funktsioon on teadlaste ühendusena sõltumatult ja kõrge teadusliku professionaalsusega aidata kaasa Eesti teaduse ning riigi sotsiaalse ja majandusliku arengu küsimuste lahendamisele“.
Kui hästi suudab akadeemia praegu seda ülesannet täita? Või on akadeemia puhul tegemist pigem suletud ja klubilise asutusega?
Mõned aastad tagasi, Briti Kuningliku Ühingu 350. aastapäeva tähistamise eelõhtul küsis Prantsuse Teaduste Akadeemia liige Yves Quéré kohalike teismeliste käest, mida kujutab endast nende arvates teaduste akadeemia. Pärast pikka vaikust suutis üks poiss formuleerida vastuse järgmiselt: „Ma arvan … see on üks vanade härrasmeeste klubi”. Eestis ei ole sellist küsitlust korraldatud, mistõttu on raske aimata, mida arvavad akadeemiast meie noored. Kuid kas ei või ka küsitluseta aimata, et meie teismeliste arvamus võib osutuda üsna sarnaseks? Kas ma eksin?
Kui Roomas loodi 1603. aastal Accademia Nazionale dei Lincei – esimesi kaasaegseid teaduste akadeemiaid – oli selle institutsiooni esmane ülesanne edendada teaduse rolli ühiskonnas ja poliitikas, toetada teadlasi ning teadusharidust. Parimad akadeemiad on tänapäeval suutnud täita kõiki neid rolle samal ajal. Vaatamata mitmetele positiivsetele näidetele maailmas on paljud akadeemiad jätkuvalt liiga passiivsed, liiga endassetõmbunud, selleks et kaasa rääkida olulistel teemadel.
Aga siiski – kui nähtav ja tõhus on meie enda teaduste akadeemia ühiskonnas? Siinsel juhul ei pea ma silmas teaduspublikatsioone, vaid autorilugusid meie ajalehtedes, ajakirjades (ka Horisondis) ning muudes laiemale üldisele mõeldud trükimeedia väljaannetes. Eesti Teaduste Akadeemias on koos välisliikmetega sadakond liiget. Meediamonitooringu (Balti Meediamonitooringu Grupp) andmetel avaldasid perioodil 2011–2015 autorilugusid 42 akadeemia liiget; keskmiselt kaks lugu aastas iga avaldanu kohta, ühe autori kohta maksimaalselt 8–13 kirjatükki. Kõige agaram kirjutaja vaadeldud viie aasta jooksul oli Anto Raukas 53 looga, talle järgnesid Jaak Aaviksoo (52), Ene Ergma (36), Jüri Allik (28) ning Lauri Mälksoo (21). Tippudele järgnevad veel mõned akadeemikud, kel rohkem kui 10 artiklit, mõnikümmend akadeemikut üksikute artiklitega ning siis saabub vaikus – 60 akadeemikul ei ole midagi ette näidata. Muide, tegelikkuses on ka kirjutanutel oluliselt vähem lugusid, kui monitooringuarvestus näitab, sest eraldi on kirja läinud nii paberväljaandes ilmunu kui selle peegeldus veebikeskkonnas. Samas ei ole siin arvestatud neid mõtteavaldusi, mida saame akadeemikutelt lugeda sotsiaalmeedias, kus nii mõnigi neist on väga aktiivne.
Teadusajakirjanik Arko Olesk ja ta kaasautor kirjutavad Sirbis, et teaduskommunikatsioonikursus võiks kuuluda iga doktorandi kohustuslikku programmi. Või et kel praegu huvi, saab õppida vanemaid kolleege jälgides. Kuid keda jälgides, kui üle poole teaduste akadeemia liikmetest, kes on eeldatavasti meie teaduse tipud, ei ole oma teadustulemuste vahendamisega avalikkuse ette tulnud?
Tõenäoliselt on veelgi keerulisem arvamuslugude kirjutamine ühiskondlikel (mitte ainult teaduse rahastamise) teemadel ning teaduste akadeemia ühiste seisukohtade esitamisel, kus ainuüksi vaadete paljusus akadeemia sees võib muutuda ületamatuks takistuseks. Ehk mäletate veel erinevaid arvamusi Nabala kaitseala teemal, kus lõpuks jõudis akadeemia juhatus siiski seisukohale, et majanduslik tegevus võiks käia loodusega käsikäes ja seega tuleks lubada Rail Balticu raudteetrass just Nabalast läbi. Kuigi jah, valitsuse otsusega oli see variant juba selleks ajaks kõrvale jäetud.
Akadeemikud on valitud eluks ajaks ning saavad akadeemikuks oleku eest akadeemiku tasu, millest võiks tuleneda ka teatav kohustus maksumaksja ees. Veelgi enam, omades teaduslikku kogemust, olles vaba poliitiliselt (enamasti) ning majanduslikust, usulisest ja sotsiaalsest survest, saavad akadeemikud ausalt ja avameelselt kaasa rääkida igal olulisel, ka ebamugaval teemal.
Kuid kas ikka saavad? Kui vaba on akadeemia oma otsustes? Kas eespool nimetatud ja seadusest tulenevate ülesannete täitmiseks on alati raha olemas? Akadeemia rahastamise kohta sätestab seaduse § 20 lg 1 järgmist: „Akadeemia tegevust finantseeritakse riigieelarvest ja muudest allikatest. Akadeemia riigieelarvelise finantseerimise maht määratakse vastava aasta riigieelarves Haridus- ja Teadusministeeriumi valitsemisala kuludes“. Seega, seadusest ei selgu täpselt, kes määrab. Kas akadeemia rahastamist ei peaks määrama mitte seadusandja, sest akadeemia ülesanded on üldised ega mahu ühe ministeeriumi haldusala piiridesse? Ei seaduses ega akadeemia põhikirjas ole sätestatud, et akadeemia eelarve määrab ministeerium. Siit võib tekkida oht, et rahastatakse vaid ministeeriumile olulisi valdkondi, jättes riigi ja ühiskonna teenimise laiemalt rahastamata või alarahastatuks. See võib aga viia olukorrani, kus akadeemial on oma rolli ühiskonnas raske või kohati isegi võimatu täita.
Aga marginaliseerumise oht varitseb ka sõltumatult asjaolust, et Eesti Teaduste Akadeemia eelarve on tagasihoidlik, võrreldes Suurbritannia või Ameerika omadega suisa tühine. Ja just sisu ja ühiskonda panustamise nurga alt vaadates võivad inimesed ühel hetkel esitada küsimuse – milleks meile Teaduste Akadeemia? Sarnaselt ajakirjaga Horisont – kes seda ikka vajab? Sellele küsimusele (tegelikult mõlemale) sisulise vastuse andmiseks peab valmis olema juba nüüd. Ja ehk leitakse ka stiimul avalikkusega rohkem suhelda.
On lootustandev, et Eesti Teaduste Akadeemia president Tarmo Soomere on võtnud akadeemia nähtavuse oma südameasjaks ning on astumas samme, et akadeemia tõsiseltvõetavust ei seataks praegu ega tulevikus kahtluse alla.