Liturgilise aasta viimasel pühapäeval tähistame me Kristuse, Kõiksuse Kuninga suurpüha. Tema kuningriik on juhatamise ja teenimise kuningriik, ning samuti kuningriik, mis aegade lõpus esitab end kohtuna. Meie ees on täna Kristus kui kuningas, karjane ja kohtunik, kes näitab Jumala riiki kuulumise tingimusi. Evangeeliumi leheküljel avaneb suurejooneline nägemus. Jeesus pöördub oma jüngrite poole ja ütleb: “Aga kui Inimese Poeg tuleb oma kirkuses ja kõik inglid temaga, siis ta istub oma kirkuse troonile” (Mt 25,31). Tegemist on piduliku sissejuhatusega jutustusele ülemaailmsest kohtumõistmisest. Olles elanud maa peal alandlikkuses ja vaesuses, näitab Jeesus end nüüd jumalikus auhiilguses, mis talle kuulubki, ümbritsetuna arvukatest inglitest. Kogu inimkond on tema ette kokku kogutud ja ta rakendab oma võimu neid üksteisest eraldades, nii nagu karjane eraldab lambad sikkudest.
Ta ütleb neile, keda ta on pannud oma paremale käele:
„Tulge siia, minu Isa õnnistatud, pärige kuningriik,
mis teile on valmistatud maailma rajamisest peale!
Sest mul oli nälg ja te andsite mulle süüa,
mul oli janu ja te andsite mulle juua,
ma olin kodutu ja te võtsite mu vastu,
ma olin alasti ja te riietasite mind,
ma olin haige ja te tulite mind vaatama,
ma olin vangis ja te tulite mu juurde.” (v. 34-36).
Õiged on üllatunud, kuna nad ei mäleta, et oleks kunagi Jeesust kohanud, ning veel vähem, teda aidanud ükskõik millises küsimuses. Ent tema teatab: “Mida te iganes olete teinud kellele tahes mu kõige pisematest vendadest,seda te olete teinud mulle.” (v. 40). See sõna raputab meid ikka ja jälle, sest see ilmutab meile, kuhumaani läheb Jumala armastus: kuni enese samastamisega meiega, aga mitte siis, kui meil läheb hästi, kui me oleme hea tervise juures ja õnnelikud - ei, vaid siis, kui me oleme puuduses.
Ning sellisel varjatud viisil laseb ta ennast kohata, ta ulatab meile käe kui kerjus. Jeesus ilmutab nõnda oma kohtumõistmise otsustavat tingimust, see tähendab konkreetne raskuses oleva ligimese armastus. Ning niimoodi saab nähtavaks armastuse võim, Jumala kuningavõim: solidaarne koos kannatajaga, et innustada kõiki halastuse tegudele.
Kohtumõistmise tähendamissõna jätkub, esitades meile kuninga, kes eemaldab enda juurest need, kes oma elu jooksul ei ole hoolitsenud oma vendade vajaduste eest. Ka siin on inimesed üllatunud ning küsivad:
„Issand, millal me nägime sind
näljasena või janusena või kodutuna või alasti või haigena või vangis
ja ei ole sind teeninud?” (v. 44).
Sellega nad mõtlevad: "Kui me oleksime sind näinud, siis me oleksime sind otse loomulikult aidanud!" Aga kuningas vastab: „Mida te iganes olete jätnud tegemata kellele tahes mu kõige pisematest vendadest, seda te olete jätnud tegemata minulegi.” (v. 45).
Elu lõpus mõistetakse meile kohut armastuse üle, see tähendab konkreetse enese rakendamise üle armastada ja teenida Jeesust meie kõige väiksemates ja kõige enam puudustkannatavates vendades. See kerjus, see abivajaja, kes sirutab mulle käe, on Jeesus, see haige, keda ma pean külastama, on Jeesus, see vangisolija on Jeesus, see näljane on Jeesus. Mõelgem sellele. Jeesus tuleb aegade lõpus, et mõista kohut kõigi rahvaste üle, aga ta tuleb meie juurde ka iga päev nii mitmel erineval moel ning palub meil teda vastu võtta.
Aidaku Neitsi Maarja meil teda kohata ja vastu võtta tema Sõnas ja Armulauas ning samal ajal ka meie vendades ja õdedes, kes kannatavad nälja, haiguste, rõhumise, ebaõigluse all. Et meie südamed suudaksid teda vastu võtta meie elu igal päeval, nii et ka tema ise võtaks meid vastu oma valguse ja rahu Kuningriiki igaveseks.
Angelus, 27. novembril 2017, Roomas
Kristus Kuninga suurpühal
Social button for Joomla