Otsustasime ühe siinviibitud kuu (aeg ikka lendab, kas pole!?) puhul käia Montezuma hilisõhtust melu kaemas. Kohustuslik ujumistiir tehtud, tulime koju, panin plätude asemel tossud jalga ja asusime teele. Õnneks on seda teed juba valges nii palju sõidetud, et kurvide ja sildade asukohad on meelde jäänud. Pimedas olime siiski ekstra ettevaatlikud, kuna 7 km kohta on umbes 10% kogu teest valgustatud. Kui sellele lisada veel tolmupilv, mida tekitab vastutulev auto, siis oli vaja 100%-list keskendumist. Jõudsime kenasti kohale ja tuleb tunnistada, et juba eemalt oli vaade, tuledes mereäärsele linnakesele, vägagi kutsuv.
Esimese hooga astusime sisse Organico`sse, kus iga päev elav muusika.
Proovisime ära ka seal pakutava pitsa – kuulsime, et omanik on itaallane – ja jäime väga rahule. Millega me aga tünga saime, olid kokteilid. Tellisime moijito ja tico sour´i (tico´deks nimetatakse Costa Rica mehi ja sour on hapu ingl. k). Need olid halvad. Kui hiljem selgus, et nad ainult kokteile ja veini pakuvadki, oli meie imestus veel suurem. Põhjus nagu hiljem selgus on selles, et CRal on väga raske alkoholiluba saada. Aga kokteilid saab menüüsse kavalalt smuutide alla ära peita. Ning veel saime teada juba Organico püsiklientidelt, et kui õlut tahad juua, tuleb see lihtsalt ise poest kaasa haarata. Õllepudelit laua peal ei hoita aga diskreetselt võid seda tarbida ning baarist saad enda õlle jaoks ka klaasi.
Pitsa söödud ja kokteilid joodud, astusime tänavale ja vaatasime ringi. Võtsime istet seal, kus olid teisedki, meie annaks sellele kohale nimeks “keskväljak”. Ühe baari/söögikoha ees, mida võib väikese liialdusega kutsuda Montezuma öise melu keskuseks oli seltskond kirju ja heas tujus. Kõik kuulasid baarist kostuva DJ reggaet ja nautisid olemist. Kui DJ lõpetas, pandi suur kõlar tänavale mütsuma ja ei tehtud teist nägugi. Meie käisime ka rannal tähistaevast imetlemas ja eemalt kogu seda asja vaatamas.
Koju jõudsime alles pisut enne keskööd (oleme harva nii kaua üleval).
Siinsest kirjust looma- ja linnuriigist on ühed huvitavaimad ulguvad ahvid. Jah, selline nimi ongi ja seda asja eest. Muidu täiesti tavalist kasvu ahvid, kes suudavad endast välja pigistada heli, mis on segu meeleheitlikust nutust ja “haigest” naerust. Ja see ulg kostub kaugele. Meil on olnud paaril korral au nautida Ulguvate Ahvide kontserti “esireast” – öösiti on nende helide detsibellid eriti läbilõikavad. Ja kuna meie kodu on vägagi looduses siis oleme nii mõnelgi ööl tunnikese neid kuulanud.
Eelmisel esmaspeval otsustasime teha taaskord pikema väljasõidu.
Sihtkohaks sai valitud Playa Muertos (surnute rand). Tee kulges väga mõnusalt ja kui enda arvates kohale jõudsime, ei olnud avanenud vaade üldsegi mitte see, mida olime oodanud. Õnneks ilmus nurga tagant kohalik teismeline oma paadiga ja uuris meilt, kas oleme teel Playa Muertosse. Saanud jaatava vastuse, seletas ta, et sinna motikaga küll ei saa – ainult paadiga. Oli meid lahkelt nõus ära viima ja tunni pärast tagasi tooma.
Me ei oleks paremat saabumist osanud ettegi kujutada – sõit kestis ühel suunal ca 10 minutit ja pakkus ilusaid vaateid. Kogu luksus maksis 8 eurot.
Rand ise oli mõnusalt eraldatud ja ujumiseks väga mugav. Parasjagu oli käimas ka söögikoha ehitus, mis annab kohale kindlasti palju juurde.Tegime ka väikese jalutuskäigu piki randa ja nägime nii mõndagi huvipakkuvat.
Silmasime treppi, mis viis rannast ülesse mäkke, kuid mille algust ei olnud näha – hiljem saime paaditaksos teada, et see viib suurele eravaldusele. Jätsime seekord käimata.
Tore avastus oli ka katusealune, mis eemalt hinnates leiab kasutust gruppide söögikohana, kes sinna paadiga kohale tuuakse. Katusealuse kõrval seisid ka kaks katamaraani, mis andis kohale veel vürtsi juurde.
Tagasiteel kodu poole tegime peatuse ka Tamboori rannas. Seal õnnestus meil ranna restost osta parimat jäätist, mida siiani saanud oleme.
Kohe rannal asub uhke kõigi mugavustega hotell, kus saab keha kinnitada ja kus on bassein. Lootsime, et seal einestamine tagab meile basseini kasutamise loa, kuid kahjuks oli see luba vaid hotelli külastajatel. Kuna hinnaklass oli kuurordile kohane, siis otsustasime piirduda vaid menüü sirvimisega. Jätkasime koduteed ja tegime söögipeatuse Cobanos. Saime väga autentse kogemuse, kui lihtsalt tunde peale ühte teeäärsesse Soda´sse astusime ja keha kinnitasime. Samal esmaspäeva õhtul Montezumas Organico restos vaba mikrofoni üritust ja mõnusat õhtut veetes, kohtasime taas Bruce´i, kellelt saime kutsed ja ajakava tema filmiõhtutele.
Õhtu ise lõppes “keskväljakul”, kuhu ka Organicos esinenud kohalik reggae virtoos oma pillid ja helitehnika kohale tassis. Lähedalasuvast baarist saadud elektri abil pillid häälde seatud oli aeg üleskutseks. “Me peame siin kõik looduse eest hoolitsema ja oma panuse andma!”. Sellise loosungi saatel jagati laiali prügikotid, et kõik kohalviibijad enda ümbrust vaataksid ja sealt leiduva prügi kotti paneks. Eeskuju missugune! Tänaval lõid muusika saatel tantsu nii noored kui vanad!
Tulles tagasi Bruce´i ja filmiklubi juurde ,siis esimene film, milleks oli “See, kes lendas üle käopesa” ja mille peaosas noor Jack Nicholson oli kavas kohe järgmisel päeval. Loomulikult läksime seda vaatama. Kohaks, kus filmiõhtud igal teisipäeval toimuvad, on Calala Lodge. Mõnisada meetrit kodukülast eemal, otse ookeanikaldal ja suurepärase atmosfääriga. Olen praegust blogi siinsamas kirjutamas. Küll päevasel ajal ja Costa Rica kohalikku IPAt juues aga koht on sama.
Igatahes, filmiõhtuks oli Bruce palmide alla paigutanud ca 25 matkatooli, ekraan, kuhu projektori abil suurt pilti näidati, oli seotud kahe palmi vahele ja 2 euro eest sai soetada külma õlut. Mõnusaks üllatuseks oli filmi alguses laialijagatud popkorn. Kõik kohaolijad said sellise portsu, et jagus teveks filmi ajaks.
Juba paari päeva pärast jälle. Niiet, esmaspäeviti siis Montezumas vaba mikrofon, teisipäeviti Cabuya filmiklubi ja kolmapäeviti El Higuerónis samuti elav muusika (tavaliselt mängib Lis Cacao) 🙂
See jätab veel neli päeva nädalast, mida sisustada. Ühe neist päevadest sisustasime sellel nädalal Costa Rica vanimat rahvusparki külastades. Oli ka juba aeg, kuna see asub meist kiviviske kaugusel. Esimeseks seikluseks oli kohale jõudes pargi värvast sisenedes teekond kuni piletikassani. Kuna eelmisel ööl oli sadanud ja tee kulges metsa vahel, siis oli see kergelt porine. Meie tsikkel aga ei ole just parim vahend porise tee jaoks. See on ikka pigem selline maanteel kulgemise masin. Aga jõudsime kuidagi kohale. Ja ees ootas korralik matk, mitte mingisugune jalutuskäik pargis. Edasitagasi oli teekonna pikkuseks 10km.
Poolel maal ootas paradiisirand, mis oli väga vajalik, kuna higistasime dzunglis hullupööra.
Kirjutan siia ka põgusalt kogemusest, mis meile reisi viimaseks nädalaks majutust otsides osaks sai. Nimelt soovime minna veebruari alguses La Fortunasse ja leidsime internetist omale sobiva majakese, kus on ka bassein. Otsustasime koha broneerida ja tasusime ka arve. Kohe järgmisel päeval aga saime omanikult sõnumi, et oleme koha liiga odavalt saanud ja peaksime juurde maksma. Võtsime siis Air BnB´ga ühendust ja uurisime, kuidas käituma peaksime. Saime neilt kinnituse, et meie oleme kõik õigesti teinud ja ei pea midagi juurde maksma. Omanik ise oli teinud näpuka ja sisestanud liiga suure sooduka. Uurisime siiski omanikult, mis see summa on, mida ta juurde soovib. Ta andis meile mõista, et teeb meile absoluutselt väikseima võimaliku hinna ja et ümberkaudsetes majutustes pole sellise hinnaklassiga midagi saadaval. Väike otsing internetis tõestas aga risti vastupidist. Ümbruskonnas leidub oluliselt soodsamaid majutusi, kui 38 dollarit öö eest. Tühistasime kokkuvõttes broneeringu, kaotasime basseiniga majakese, kuid võitsime 150 eurot. Selle eest saame omale nii mõnegi kõhutäie lubada. Elukohast veel rääkides, siis oleme nüüdseks kolinud. Nagu eelmises postituses juttu oli, siis ei olnud see väga suur ettevõtmine.
Motika abil 3-4 korda mäest ülesse ja alla ning olimegi juba oma uue kodu aias einestamas. Meie käsutuses on soe duss, suur aed ja ühetoaline igati puhas ja korralik kööktuba.
Bienvenidos!
Saan lõpetuseks kirjeldada ka kogemust, mida tundsime eelmisel ööl. Nimelt kallas öösel mitu tundi järjest vihma. Ja ikka nii tugevalt, et ärkasime selle peale öösel mitu korda ülesse. Isegi hommikusöögi olime sunnitud tuppa kolima. Kujutasime vaid ette, millised päevad siin vihmaperioodil olla võivad. Kindlasti ei olnud see vihm praegusele aastaajale kuskilt otsast omane. Nüüd aga on taas päike väljas ja vihmast on vaid mälestus. Ärge siis Teie ka seal sademete pärast liigselt muretsege – küll kohe päike välja tuleb! 🙂
Como estas, amigos? Todo bien? Taaskord on jupike aega viimasest postitusest möödunud. Püüan meenutada, millega vahepeal hakkama oleme saanud, kus käinud ja mida teinud. Kui eelmist sissekannet alustasin teatega, et olime just naasnud 50 km pikkuselt ringreisilt, siis siinkohal oleks ehk paslik ära mainida, kus käisime. Olime nimelt ette võtnud teekonna Santa Teresa´sse, mis on siinne turistidest surfarite meelispaik. Ülerahvastatud ja liiga kallis on meie hinnang. Loomulikult on sealne mitme kilomeetri pikkune liivane rannariba ja vinged lained omaette elamus, kuid kõik muu, mis seal on, jättis meid üsna ükskõikseks.
Seal muideks asub üks kahest pangaautomaadist, mis siin 30 km raadiuses on ja kus kogu aeg lookleb saba neist, kellel sularaha vaja. Oleme lugenud, et kõrghooajal pole mingi ime, kui sularaha sealt otsa saab ja tuleb uut täitmist oodata. Maksimum, mida korraga välja võtta saab, on üks miljon kohalikku ehk ca 1300 eurot. Ja kuulsin ka seda, et kui võtta välja ühe päeva jooksul rohkem kui 3 miljonit kohalikku, rakendub automaatselt 3-päevane sularaha väljavõtu piirang. Teel sinna ja tagasi sõitsime läbi Cobano´st, mis on siinne lähim linn, kus asuvad nii pangakontor, suured supermarketid, riidepoed ja 2 tanklat. Meiegi täitsime minnes tanklas oma pisikese aga tubli rolleri paagi. Või noh, see täideti nooremapoolse, kunstküüsi ja meiki kandva, kohaliku naisterahva poolt. Mingit tsekki ei pakuta ja kirjeldatud teenindaja arveldab ka rahaga. Liiter bensiini maksab 620 kohalikku ehk 1 dollar. Peale antud reisi vahetasime üsna peatselt rolleri mootorratta vastu.
Ühel päeval jalutasime mööda ookeanipõhja lähedalasuvale saarele, kuhu pääseb vaid mõõna ajal.
See on saar, kus asub väike surnuaed ja mille ühes otsas saab liiva peal näiteks piknikku pidada. Surnuaiaks sai ta ammu, kui pärismaalased leidsin rannalt surnukeha ega osanud sellega midagi peale hakata, nad otsustasid ta viia asustamata saarele ja matta ta sinna. Sealt alates ongi saar Surnuaia saar. Haudasid on vähe, kuid sealt leiab ka täitsa hiljutisi haudu.
Meie aga olime saanud vihje, et selle saarekese tipus peaks olema mõõna ajal “bassein”, kuhu jääb piisavalt vett, et seal sulistada. Niisiis, asusime mööda kivist ookeanipõhja sinnapoole teele, teadmata, kus täpselt ja kas üldse, see “bassein” asub. Mina jõudsin pisut varem kohale kuna Minna oli lummatud kõigest sellest, mis ookeanipõhja mõõna ajal maha jääb.
Vaatepilt kohale jõudes oli võimas. Ühele poole jääb ookean, kalda poole vaadates oli näha mägesid ja “meie” poolsaart. Viskasin riided seljast, hüppasin vette ja kui Minna jõudis, tegi temagi sedasama.
Olime seal nagu kaks teismelist, naerdes ja nautides looduse poolt pakutavat. Me ei olnud päris kindlad, millal mõõn lõpeb, seega otsustasime piirduda umbes 15-minutilise kümblusega. Hiljem saime aru, et aega oleks oluliselt rohkem olnud, sest tõus ei alanud enne tundi kindlasti. Plaanime juba uut külastust.
Oleme proovinud ära ka kohaliku kiviahju pizza, ja sellega väga rahule jäänud. Vaat et sama hea ja krõbe põhi, kui Surfibaaris. Higuaron´is pakutakse lisaks pitsale kolmapäeviti, reedeti ja pühapäeviti ka elavat muusikat.
Kuuldatavasti samal põhimõttel, nagu Surfibaaris, tasuta söögi joogi eest on esinejad oodatud. Oleme seal kahel korral õhtustamas käinud ja mõnusat reggae´t nautinud. Suur pitsa kahe peale oli täiesti paras ja selle eest tuli välja käia 12 000 kohalikku. Aa, ma ei olegi vist seda veel maininud, et siin väljas süües, lisandub arvele 10%-line teenustasu. See siis on nagu jootraha. Võib loomulikult veel lisaks sellele ka tippi jätta, kuid see 10%-line lisa on kohustuslik. Kuigi menüüs on hind ilma selle 10%-lise juurdehindluseta, aga see on ka menüüs ära märgitud. Kohalik omapära. Käisime ka nautimas toitu, mida pakub meie koduküla vanim tegutsev söögikoht- Panaderia- tõlkes pagarikoda. Olime sealt varemgi koju värsket saia ostnud, kuid koha peal söönud veel mitte.
Olin ühe kohaliku tüdruku käest kuulnud, et Panaderia tegutseb juba üle 15 aasta. Siinsed ärid on enamasti perekesksed. Vajadusel kaasatakse ka tädisid-onusid. Toit oli väga maitsev. Muuseas, ei meenu ühtegi korda, kus me siiani toiduga rahule ei oleks jäänud. Hinnaklass oli veidi kõrgem, kuid portsud see-eest väga suured. Heaks näiteks võin tuua, et kui seal järgmine kord hommikust sõime ja omale pannkoogid tellisin, siis punnitasin, mis ma punnitasin aga ühe koogi kaheksast (!) pidin järele jätma. Seda juba liiga tihti ei juhtu!
Lubame endale nii mõnigi päev laisklemist, kuid vähemalt ujuma oleme siin oldud aja jooksul igapäevaselt jõudnud. Kindlasti jätkame selle traditsiooniga edaspidigi. Üheks lemmikumaks ujumiskohaks ja looduse helide kuulamiseks on saanud jõgi, mis suubub ookeanisse. See on paik, kus jõgi voolab üle kärestiku ja enne ookeanisse suubumist on sügavam ala, kus saab ujuda. Saame sulistada ka kivide vahele tekkinud basseinikestes ning veest välja ulatuvate kivide peal meeldib meile peesitada.
Nädalavahetuseti me sinna ei kipu, sest siis on see liiga rahvarohke. Ja pealegi, hetkel on meie “peesitamise toolid” kõrgema veetaseme tõttu täiesti vee all 🙂 Mõned päevad tagasi tegime mootorratta abil veel ühe väljasõidu. Otsisime interneti abiga välja ranna, mis asub 45-minutilise sõidu kaugusel ja asusime teele. Nautisime teekonda oluliselt rohkem kui rolleri seljas istudes. Kulgeda vahelduseks mööda siledat asfaldit, oli tõeline nauding. Olime juba peaaegu kohale jõudmas, kui pidime valima, kas keerata vasakule v paremale. Nagu hiljem selgus, olid mõlemad valikud võrdselt head. Käisime esmalt ära rannas, kus olid paljud kohalikud oma pühapäeva veetmas. Rand oli üsna kivine ja ujumiseks mitte kõige parem. Otsustasime jalutada piki randa eemal paistva tipu suunas. Imetlesime rannas leiduvate kivide värvi ja kujude üle, vaatasime kuidas krabid, meid märgates, meie eest plehku panevad ja jälgisime vaatemängu, mida pakkus vee tohutu jõud, kui see kaldal olevate kivimürakateni jõuab.
Sealt edasi otsustasime ära näha ka teise teeotsa sihtpunkti. Möödusime tohutult suurest ja uhkest kuurorti kompleksist ja liikusime edasi kuni nägime viita, mis suunas kohaliku kose poole. Jõudes punkti, kus oli vaja mootoriga abimees tee äärde jätta ja kondiauru jõul edasi liikuda, olime juba piisavalt ootusärevad. Teerajake möödus täpselt ühe uhke krundi traataia tagant (arvame, et see oli selle sama kompleksi osa, mille peaväravast eelnevalt möödunud olime), läks läbi oru ja jõudis platvormile, kust avanesid hunnitud vaated merele.
Kose kohisemine tuli aina lähemale ja kui lõpuks selleni jõudsime, vajus meil suu põlvini – olime jõudnud senise reisi ilusaimate vaadeteni. Jõgi kulges läbi dzungli ja lõppes kosega, mis kukkus otse merre. Meie asusime kose üleval. Õnneks oli jõgi piisavalt madal, et saime selle ilma suurema vaevata ületatud.
Ning nägime siis eemal ja endast allpool asuvat tõelist paradiisiranda. See ilmus nagu viirastus – ja võlus meid esimesest silmapilgust.
Algselt tundus, et me ei pääse sinna, kuid natuke uurimise abil leidsime tee, mida mööda alla laskuda ja kohale jõuda. Kohale jõudes olime liivasel rannasopil, kuhu olid päevasest ajast jäänud ehk kümnekonna inimese jäljed.
Selja taga kõrgus pankranniku peal asuv dzungel. Lained olid meeletud. Otsustasime siiski kiire supluse teha. Kõige krooniks tuli veel ka loojuv päike pilvede vahelt välja. Kogu kodutee oli nähtud rand silme ees.
Nii tore, kui sellised kohad ise avastada, mitte kellegi juhiseid järgides kohale jõuda. Rääkides veel tsikliga sõitmisest, siis mina ei ole meie tiimist enam ainuke kes lenksu keerab. Ka Minna on asja käppa saanud. Ja kui võrrelda algust, siis koha pealt minek tuli temal oluliselt paremini välja, kui minul. Tema sai kohe esimesel katsel liikuma, minul ikka suri mootor alguses paar korda välja. Mis muud, kui loomulik talent! Minna naudib tasaseid ja tuttavaid teid, mägistes ja uutes kohtades olen mina piloot.
Meie “pillil” on 5 käiku ja käivitub ainult vändast käima lüües. Ühe õhtusöögi oleme ka teistele valmistanud. Käisime taas Kanada sõpradel külas. Eelmisel korral, kui seal õhtustasime, pakkusime neile välja, et järgmisel korral
teeme meie süüa. Toiduks oli kartulivorm. Tegime kõik ettevalmistused kuni vormi ahjupanekuni kodus ära, siis jäi rohkem aega basseinis olemiseks 🙂
Enne lauda istumist tutvusime ka naabritega, kellega järgmise kuu elamispinna osas käed lõime. Vaatasime toa üle, kus on olemas kõik vajalik ja tasusime ka juba üüri. Kolime 14.detsembril. Üür on võrreldes praegusega ca 4 korda soodsam 🙂 Lisaks heale hinnale saame nautida suure aia olemasolu. Kui aeg oli lauda istuda, kutsusime ka nemad sööma ning tehtud kartulivormist jagus kõigile.
Tore lugu on mul rääkida ka seoses Jiu Jitsuga. Just, Jiu Jitsuga. Sõber, kellelt mootorratast rendime, Gabriel, kutsus mind ühel õhtul trenni. Teatas, et Jiu Jitsu on super vahva ja peaksin kindlasti tulema. Nii ma siis ühel õhtul koos Gabrieliga kaasa läksingi. Sain selgeks paar võtet, higistasin hullupööra ja proovisin nii paljust aru saada, kui vähegi võimalik. Juhendaja rääkis hispaania keeles ja vajadusel Gabriel tõlkis. Kuid mis seal ikka nii väga tõlkida – kui sind selili pannakse ja haardesse võetakse siis seal ei ole vahet kas seda tehakse hispaania või inglise keele abiga, selili oled igatepidi. Treeningu lõpus, kui teised korda mööda “päriselt” omavahel 5 minutit võitlesid , siis mina vaatasin kõrvalt, sest tehti selgeks, et võin omale haiget teha. Mul ei olnud selle vastu midagi. Üldiselt ei ole ma kunagi aru saanud, miks mehed nii intsensiivselt üksteist maas olles kallistavad, kuid kogemuse võrra rikkam olen kindlasti. Gabriel ise on alaga tegelenud üle 3 aasta ja sai omale just sinise vöö. Juhendajal oli kogemust 7 aasta jagu. Nii et asja võetakse siin tõsiselt. Ühel nädalasisesel päeval otsustasime ära käia ka Montezuma kose juures. Parkisime oma kaherattalise, maksime selle eest võrkkiiges pikutavale härrale tuhat kohalikku ja matkasime koos teiste huvilistega paarkümmend minutit dzunglis kärestikulise jõega paralleelselt ülesvoolu ja olimegi kohal.
Kosk ise oli vinge ja suplus selle all meeldejääv. Rahvast oli lihtsalt pisut palju. Oleme teada saanud, et neid koski on kokku kolm – meie käisime ära kõige alumise juures. Kaks ülemist on veel avastamatta, kuid küll me jõuame.
Hoopis vingem seiklus oli, kui sõitsime Gabrieli juhtimisel (tema ees ja meie järel) ühe pisut väiksema kose juurde, kuhu teavad teed vaid kohalikud. Teekond kestis ca 30 minutit, kuid oli meie jaoks juba iseenesest elamus. Järskudel tõusudel pidime mõlemad Minnaga keharaskuse nii ette viima, kui vähegi võimalik, et esimene ratas ikka vastu maad püsiks. Loomulikult olid teed auklikud, künklikud, kivised ja libedad ning kulgesid dzunglis. Isegi allamäge minekud olid libeduse tõttu stressirohked. Mingil hetkel keerasime kruusateelt rohusele rajale, kus oli vaid kaks paari rattajälgi ees ja mujal vohas rohi.
Kui ka see rajake otsa sai ja me aina sügavamale dzunglisse suundusime, ütlesin Minnale, et kui keegi teine meie giid oleks, siis kisuks juba kahtlaseks. Õnneks olime peatselt kohal – parkisime tsiklid ja jalutasime veel pisut allamäge kuni jõudsime pisikese jõeni.
Siis oli aeg mööda jõge allavoolu liikuda, kuni olimegi kohal. Privaatne 5m kõrgune kosk, kust me Gabrieli järel alla HÜPPASIME. Ega ise ka hästi ei uskunud, et seda tegime, kuid saime eeskujulikult hakkama.
Kose all ajasime juttu, ujusime veel pisut ja hakkasime tagasi ülesse rühkima. Muideks ujumise ajal hetkeke seisma jäämine ja jalgade põhja asetamine tekitas seal asuvates krevetides kohest uudishimu. Tulid ja näksisid varbaid 🙂
Kuna kell oli varajane otsustasime minna veel randa. Mõtlesime, et vahelduseks sõidame Montezumasse välja ja avastame veel sealsest põhirannast edasi looklevaid randu. (Muidu on meie lemmikrannaks osutunud ca 1km enne Montezumat asuv väike sopike).
Sõitsime Montezuma keskusest läbi ja vaatasine kui kaugele motikaga pääseb. Huvi oli âra näha ka üks mereäärne kuurort, mida soovitati vaadata. Ning teadsime, et kuurortist mööda jääb veel mitu ilusat paika. Seekord kuurorti alale sisse ei piilunud, imetlesime seda mööda jalutades. Jalutades mööda randa edasi, jäime vahepeal seisma, kuna nägime väikest rajakest, mis rannast veidi eemale lookles. Kanadalased olid meil soovitanud minna väiksele matkale just mööda seda rada aga arvasime, et jätame selle mõneks teiseks päevaks, kuna matk sihtkoha randa kestab paar tundi, niiet peaksime varem alustama. Siis aga kõnetas meid rannal peesitav turist ja ütles, minge, minge edasi et mõned minutid ja jõuate ilusa rannani, kus on ka väike koseke ja ilusad värvilised kivikesed. Tänasime ja asusime teele.
Seekord Playa Coloradast edasi ei läinud, kuid ühel päeval kui sinna tagasi läksime jalutasime mööda matkarada veel järgmisesse randa ka. Matka lõpuni pole veel ette võtnud. Seda soovitatakse teha mõõna ajal aga praegu on keskpäeval tõus.
Seiklesin ka ühel päeval Gabrieli kutsel temaga Mal Pais´i. Ta oli saanud selleks palve ühelt siia saabunud Ameerika turistilt nimega Nicole, kes soovis omale osta ATV-d. Mal Pais on pisike külake, mis jääb meist teisele poole mäge. Kui postituse alguses rääkisin meie käigust Santa Teresasse, siis Mal Pais asub sellest vaid 3km kaugusel. Kui meie käisime oma pisikese rolleriga seal nii, et sõitsime ümber mäe ja läbisime ca 25 km, siis tegelikkuses on olemas ka otsetee, mis kulgeb üle mäe ja on vaid 7 km pikk. Otseteega kaasnevad lihtsalt ülimalt kehvad teeolud ja tuleb ületada 3 jõge. Mitte silla abil vaid läbi vee sõites. Koos Gabrieli nelikveolise autoga ei tekkinud mingeid probleeme, kuid üle 2. käigu me kordagi sisse ei saanud ja sedagi pigem harva. Muuseas, seiklus Mal Pais´i lõppes vaid käiguga Santa Teresa pangaautomaadi juurde, sest Gabriel tegi Nicole´i soovitud ATV piltlikult öeldes maatasa ja andis mõista, et seda ei tasu osta. Oleme nüüdseks juba seda teed edukalt läbinud ka oma motikaga, kuid see on paras väljakutse.
Sattusime otsetee peale pärast seda, kui olime Montezuma turisti kose juures ära käind ja keerasime ühe teeotsa pealt ära, kus varem käinud pole ja vaatame mis sealt paistab.
Jõudsime mööda otseteed peale paari väikest äpardust, nimelt kui motikas järske tõuse välja ei võtnud ja välja suri ning me pidime hops maha hüppama motikat kinni hoidma ja kuidagi viisi ennast ka, sest kallak oli nii suur ja tahtsime tagurpidi alla libiseda, siiski turvaliselt koju. Paar korda tuli Minna juba ennetavalt motika seljast maha ja võttis järske tõuse jalgsi.
Vihmaperioodil on otsetee praktiselt läbimatu. Rääkides veel teeoludest, siis just neil päevil käivad siinkandis suuremat sorti teetööd. Tee Montezumasse on teehöövli ja teerulli abil siledaks lükatud ja korda tehtud. Isegi praegu on kuulda kuidas meie külas teed silutakse. Ühtpidi tore ja hädavajalik, kuid sellega kaasnevad ka omad mured. Kui juba kehva teega meeldib autojuhtidele kihutada, siis nüüd on nad eriti isukalt gaasipedaali vajutamas. Tolm, mis jääb sõites Montezumasse riiete külge ja suhu satub, on märkimisväärne. Lisaks sellele sõidetakse värskelt silutud tee üsna kiirelt auklikuks, kuna kivid ja muld, mida paranduseks kasutatakse, kipuvad kiirelt järele andma. Arusaadav, et ilma sellise iga-aastase paranduseta ei mööduks kaua, kui teed läbimatuks muutuks. Parandustööd leiavad aset igal aastal kõrghooaja alguses ja eks vihmaperiood ja tulvaveed muudavad tee aasta jooksul taas kehvemaks. Meie esimene kuu siin on tagasi mõeldes möödunud ülimalt kiiresti ja oleme väga tänulikud, et just Cabuya´s elame.
Oleme kindlad, et need 2 kuud, mis meil veel ees ootavad, saavad oleme vähemalt sama huvitavad kui senised. Väikese õrritusena siia lõppu ütlen veel nii palju, et meie Kanada sõbrad kutsusid meid Nicaraguasse külla. Nad on ise Ometepe saarele kolmeks kuuks minemas ja pakkusid välja, et saaksime nende renditavas majas elada, samal ajal kui nad ise paar nädalt ringi seiklevad. Vastutasuks peaksime nende koera eest hoolitsema:) Kõlab ahvatlevalt, kas pole?
Praegu aga Ciao ja uute kirjutamisteni! P.S Tehke meie eest ka lumememmi ja nautige talve!
Alustan kirjutamisega esmaspäeva õhtul kui oleme just saabunud 50 km pikkuselt ringreisilt oma uue liiklusvahendiga mööda käänulisi teid, mis kord paremas, kord kehvemas seisukorras. Aga kõigest järgemööda… Oleme nüüdseks Cabuya´s olnud üle nädala. Meile meeldib väga. See on piisavalt eemal “turistikatest”, samas on kõik, mida hing ihaldab, piisavalt lähedal. Olles eelmise pühapäeva pärastlõunal kohale jõudnud ja hommikuks end välja puhanud, tundsime suurt rõõmu, et just siia sattusime. Meie “majal” ei ole seinu ja ega me neist puudust ka ei tunne.
Oleme looduses. Sõna otseses mõttes. Meie aias askeldavad papagoid, turnivad ahvipärdikud, lendavad koolibrid… hetkel siristavad rohutirtsud. Muidugi ei puudu ka külakoerte haukumine ja mööduvate motikate põrin.
Otsustasime kohe esimesel hommikul suunduda mere äärde. Sinna on umbes 20 minutiline jalutuskäik, olenevalt millisesse sopikesse parajasti minna. Leidsime mõnusa kohakese, kuhu oma asjad panna ning õnneks oli ka merepõhi piisavalt liivane, et suplust nautida.
Cabuya asub poolsaare tipus, niiet saame nautida Nikoya lahe ja Vaikse ookeani mõnusid üheaegselt. Suplus tehtud ja esimesed päikesekiired lumivalgete kehade ligi lastud, oli aeg sööma minna. Siinne toidukohtade valik ei ole just suur, kuid nurisemiseks ei ole samuti põhjust. Esmaspäeviti on mitmetel kohtadel puhkepäev ja nii suundusimegi oma esimest lõunasööki nautima täpselt külapoe (muideks, poode on siin lausa kaks) vastas asuvasse Soda´sse. Toidud olid väga maitsavd ja portsjonid nii suured, et tagasi kodu poole jalutades ägisesime mõlemad. Kui juba jutt külas olevale ja mitteolevale läks, siis olgu siinkohal antud kiire ülevaade – kuna Cabuya asub poolsaare tipus ja meist edasi jääb vaid rahvuspark, siis tundub nagu oleksime maailma lõpus. Külas on ainult kruusateed, puudub tankla (kütuse olemasolu ja asukoha kohta saab infot poest), samuti puudub sularaha automaat (kaardimaksed toimivad). Kõik kohalikud naeratavad ja tervitavad kui neist mööduda ja tunneme end väga turvaliselt.
Esimesed päevad möödusidki üsna rahulikult. Pikk hommikusöök, ujumine, siesta ja õhtul mõnda kohalikku “restorani”. Ühel päeval möödusime tsikleid ja ATV-sid rentivast ärist ja tegime juttu, et saada aimu, mis selline lõbu maksta võiks. Olime selleks hetkeks aru saanud, et mingisugune mootoriga liiklusvahend tuleb meil hankida, et ka pisut eemal asuvaid külasid ja randu külastada. Järgmisel päeval, kui olime poest head ja paremat hankinud, läksin veelkord samast kohast läbi, et asju täpsustada. Minna jalutas edasi kodu poole, et mitte riskida jäätise sulamisega. Hiljem selgus, et ta pääses kuuma päikese käest kiirelt koju, sest meie võõrustaja pakkus talle oma autoga küüti, kui oli teda jalutamas näinud. Mina asusin peale veerandtunnist vestlust rendikohas samuti kodu poole astuma. Olles mõnedkümned meetrid kõndinud, kuulsin selja tagant ingliskeelset küsimust: “Tere, kuhu suundud?” Olles umbmääraselt seletanud, et liigun oma uue kodu poole, jäime küsimuse esitajaga põgusalt vestlema. Kuna tegemist oli soliidses eas hallipäise härraga, kellele väga meeldis suhleda, siis sain nii mõndagi huvitavat teada. Olles end kohalikuks tervituskomiteeks nimetanud, siis selgus, et nimeks on härral Bruce, pärit New Yorgist, veedab siin juba mitmendat aastat järjest talve ja on just saabunud. Sain soovitusi nii heade söögikohtade, mõnusa live-muusikaga baaride kui ka lähedal asuvate vaatamisväärsuste kohta. Lisaks ka kutse filmiõhtule, mida Bruce ise ühes ookeaniäärses hotellis paari nädala pärast korraldab. Kirjeldasin, kus meie elame (ta loomulikult teadis omanikku) ja mainisin talle ka põgusalt, et otsime pikaajalist üüripinda, kuna plaanime siia pikemaks jääda, kui esialgselt kavas oli. Samal ajal, kui otsisin kotist paberit ja pliiatsit, et Bruce´i kontaktid saada, peatus meie kõrval auto, kus sees vanem paar ja keda Bruce samuti teadis. Tervitasime ja kuidagi läks nii, et ka nemad said teada, et oleme üüripinna otsingutel. Rooli taga istuv proua teatas kiirelt, et viimati kui ta naabri käest oli küsinud, siis tahtnud too endiselt oma puhta ja arvestatava aiaga toakese eest 200 dollarit kuus saada.. Tegin selle peale suured silmad ja uurisin, kus selline variant asuda võiks. Nad selgitasid, mulle, et elavad sama tänava peal (kuigi tänva nimesid siin ei ole), kus meie (ainuke kollane maja selle tänava peal) ja meie potensiaalne uus elukoht asub neist üle tee. Kutsusid end julgelt külastama, kui vaid auto hoovi peal on. Saanud Bruce´i kontaktid ja Hasta luego (head aega) öeldud (Bruce ise hüppas auto tagapingile, et koos teistega kaasa minna), jalutasin edasi ja imestasin elu juhuste ja ootamatute kohtumiste üle. Ka Minna imestus oli suur, kui talle juhtunust pajatasin. Paari päeva pärast, kui olime rolleri rendiks lepingu sõlminud (maksame selle eest 12 dollarit päevas), lepingu allkirjastanud ja kodu poole liikusime, silmasime kollase maja hoovil autot. Otsustasin väravale koputada ja sisse astuda. Olin neil meeles ja nad pakkusid lahkelt istet. Saime tuttavaks- Vincent ja Madeline, pensionärid Kanadast. Veedavad siin alati mitu kuud aastast. Istusime nende maja hoovis, basseini ääres ja imetlesime nende ilusaid aedu (nad ehitasid maja nullist ja on aianduse fanatid – neil on mitmel eri tasandil kolm erineva moe ja suurusega aeda. Kindlalt Cabuya ilusaim aed!). Kohe sealsamas valis Madeline naabrimehe numbri ja asus asja uurima. Leppsime kohtumise kokku pühapäevaks (naabrimees elab mujal). Madeline ja Vincent kutsusid meid kohe samal õhtul mere äärde täiskuud nautima ja lõket tegema. Me olime kui puuga pähe saanud – kuidas nüüd niimoodi siis kohe asjad juhtuvad. Olime loomulikult nõus, lubasime poest veini hankida ja juba paari tunni pärast olimegi teel. Võrratu!!
Juba oleme jõudnud ka nende pool basseinis sulistamas käia ja Madeline´i valmistatud pasta Bologneset õhtusöögiks nautida. Oli võrratu õhtu koos hea söögi ja seltskonnaga. Kuna Madeline ja Vincent on olnud suured reisisellid juba noorusest peale, siis jagasime oma reisimuljeid ja kuulasime põnevusega kus kõik nemad on ära jõudnud käia. Muuseas, nad kohtusid esimest korda teineteisega Kuubal. Õhtusöögil oli veel teisigi “kohalikke” – Roxanne Kanadast (Vincent´i ja Madeline´i sõbranna), kes tegeleb kaugtööna animatsioonidega ja Rob Inglismaalt, kes on mitut ööklubi pidanud (üritas ka Costa Rical üht seesugust käima lükata aga COVID keeras plaanid pea peale) aga elab nüüd koera ja kahe kassiga bussis, siit umbes 25 km kaugusel asuvas imetillukeses külas nimega Tamboor. Saime õhtusöögil Vincent´i ja Madeline´i poolt kutse Nicaragua´sse(kuhu nad kolmeks kuuks minemas on) mõneks ajaks nende maja ja koera valvama, Kuigi oleme selle kõik juba läbi teinud, tundub seda kirja pannes see kõik ikkagi uskumatu! Ahjaa, naabrimees ei saanud sellel nädalavahetusel tulla, kuid andsime märku, et oleme valmis ootama ja võtame hea meelega nende toa kuuks ajaks üürile. Laupäeval käisime Montezumas (7 km kaugusel) liivarannal pikutamas ja türkiissinises vees ujumas.
Kuna kogu tee sinnani oli kehv kruusatee, siis saime aru, et meie renditud 4-käiguline roller on pigem mõeldud linnasõiduks, kui sellise maastiku läbimiseks. Mitte, et sellega siin sõita ei saa, saab küll. Lihtsalt tagumik jääb kole kähku valusaks ja suurematest tõusudest üles ronimiseks on vaja 1.käiguga viimast võtta. Aga kui vähegi võimalik, siis üritame vahetada praeguse madala ja jäiga rolleri kõrgema ja korraliku vedrustusega tsikli vastu. Ainuke probleem on selles, et mul napib siduriga tsikli juhtimise kogemusi. Praegune on küll manuaal aga ilma sidurita. Usun siiski, et see ei saa takistuseks. Olles nüüd juba paar päeva tsikliga ringi vuranud, võin kinnitada, et saan hakkama küll. Tegin kõrvaltänavas pool tunnikest õppesõitu ja otsustasin rattad ringi vahetada. Boonuseks veel see, et raha juurde ei pea maksma. Olen Gabriel´iga (temalt rentisime tsikli) saanud headeks tuttavateks ja pääsen millalgi temaga koos kalale. Paadiga ja ookeani peale. Minus ei ole kunagi kalapüük erilist emotsiooni tekitanud, kuid siin võiks merest mingisuguse eluka kätte saada küll! Olen ujumas käies ja kalurite paate vaadates pidevalt Minnale unistades rääkinud, et tahaks mõne kohalikuga merele kaasa minna. Nüüd siis tundub see juhtuvat! Meie päevad kulgevad siin üsna rahulikus tempos. Oleme endiselt voodis kella üheksa paiku õhtul ja ärkame kaheksa paiku hommikul. Hommikuti loeme raamatuid, Minna teeb joogat ja valmistame oma kööginurgas omale rikkaliku hommikusöögi (kohv, puuviljad, avokaado, sai ja kohalik juust, mida saab nii praadida, kui lihtsalt süüa, on kindlasti esindatud ja sinna juurde siis näiteks müsli jogurtiga, omlett vms).
Lühidalt öeldes, naudime hommikuid täiel rinnal ja ei kiirusta kusagile. Üleüldse on siin keeruline kellaaegade ja kuupäevadega kursis olla.
Kahjuks tuttavaid nägusid välja pakutud kohtumispaigas ei olnud, seega asusime San Jose´st Cabuya poole teele tundmatute kohalikega 🙂
Olime varakult üleval, teades, et ees ootab terve päev reisimist. Jõudsime bussipeatusesse 10 minutit peale kella kuute.
Silmates seal ka 5-6 kohalikku, olime kindlad, et buss on tulemas. Paar minutit peale seda, kui isegi kohalikud kulmu kortsudes olid kella vaadanud, saabus kohalik linnaliini buss, mille esiaknal suurt silt numbriga 415. Olles teekonna omale ühe äpi abil selgeks teinud, teadsime, et meil on esimese hooga vaja sõita vaid kohaliku Walmarti juurde. Bussijuhile sihtkoht selgeks tehtud ja noogutus vastu saadud, asusime teele. Buss oli puupüsti täis ja pidime leppima seisukohtadega pinkiderea vahel. Ühest peatusest tuli veel inimesi peale ja õige pea olimegi kohal. Maha oskasime küll minna vaid bussijuhi hüüete peale, kes meile “Walmart, Walmart” hõikas. Tänasime ja jäime järgmist bussi, mis meid kesklinna viiks, ootama. Siinne busside graafik on kõike muud kui korrapärane. Peatustes mingit ajagraafikut ei eksisteeri, internetist leiab erinevat infot. Olime otsustanud, et kõige targem on varakult peatuses olla ja oodata. Ahjaa, lisaks puuduvale ajagraafikule ei ole peatustel ka nime. On vaid neljakohaline ID number. Peatuste asukoha kirjeldamisel kasutatakse läheduses asuvate söögikohtade ja muude asutuse abi. Kui olime esimesest bussist maha astunud, märkasime kohe järgmist bussi, mis samasse peatusesse oli jõudnud. Proovisin juhilt uurida, kas see liigub sinna, kuhu meie teel olime, kuid sain üsna ebamäärase ja kõhkleva vastuse ning otsustasime paigale jääda. Mõne minuti möödudes oli järgmine buss ees. Oodates peale astumist, tegin juttu kohalikuga, kes meie ees samasse bussi minemas oli ja uurisin temalt meie sihtkoha asjus. Ta oli üsna kindel, et see liin peatub ka seal. Õnneks küsis ta ka seda bussijuhilt ning saime kinnituse, et olime õiges bussis.
Muuseas, need suured numbrid mis esiaknal ilutsevad ja mis konkreetsel bussil olid 535, ei ole mitte liini numbrid, vaid näitavad, kui palju maksab pilet vastavat bussi kasutades. Info, kuhu buss teel on, oli vähemalt meile üsna raskesti leitav. Google Mapsi abil kontrollides, kus maha peaksime hüppama, väljusime bussist u 500 m kaugusel terminalist, kust järgmise bussi abiga edasi plaanisime liikuda. Tänaval nägime veel paari tukkuvat kodutut, kes madratsite peal põõnasid. Oli ikkagi pühapäeva hommik ja kell varajane. Jõudsime terminal mõni minut peale kella seitset, mis tähendas, et sinna jõudmiseks oli meil kulunud kõigest tund. Hankisime piletid Puntarenasesse ja jäime ootama, millal buss ette sõidab.
Oma kompsudega bussi jõudnud, tundsin mina erilist rõõmu asjaolust, et mul oli piisavalt jalaruumi. Mitte, et see oleks olnud kõigi mugavustega äriklassi koht, meil lihtsalt õnnestus istuda tagumise pingirea keskele ja mina sain oma pikad koivad vahekäiku sirutada!
Bussisõit Puntarenasesse kestis tund ja 20 minutit ja möödus ilma suuremata vahejuhtumiteta. Olles kohale jõudnud, tervitasid meid kohe bussi kõrval asuvad taksistid, kes meid hea hinnaga praamisadamasse tahtsid viia.
Otsustasime jalutada. Mööda rannapromenaadi jalutades ja kohalikke jälgides, kes olid tulnud oma pühapäeva randa veetma, märkasime ratastel jäätisekioskit. Seal pakuti toodet nimega Churchill ja Minna oli kindel, et selle peame ära proovima. Astusime sappa ja esitasime tellimuse. Ärimudel oli püsti pandud nii, et vanem mees tegeles müügi ja rahadega ja hankis jooksvalt ratta abil kusagilt lähedusest kõike vajalikku ning toote valmistas imetillukeses kioskis nooremapoolsem poiss. Kuigi sabas oli vaid 2-3 inimest, siis aega kulus ca 30 minutit, et Churchillid kätte saada. Aina ilmus kusagilt keegi, kes oli juba enne meid tellinud 5 või 6 karastavat toodet. Jõudsime vahepeal korda mööda sabast ära käies oma pikad riided lühikeste vastu vahetada, aga palavus oli endiselt märkimisväärne. Praktiliselt sulasime. Saime lõpuks Churchillid kätte ja liikusime edasi. Churchill koosneb siis purustatud jääst, magusast siirupist, piimapulbrist, kondenspiimast ja jäätisepallist kõige otsas. Serveeriti see Coca-Cola topsis. Miks sellel niisugune nimi on – meil pole õrna aimugi.
Olles möödunud veepargist, mis asus sadama vahetus läheduses ja kuhu me hea meelega kuumuse eest oleks põgenenud, jõudsime sadamasse. Väljumist ootasid kaks kõrvuti seisvat praami.
Olles sadamatöölise abiga tuvastanud piletikioski ja sealt veidi enam kui 1 eurosed piletid soetanud, jäi üle vaid õigele praamile astuda. Piletid ette näidatud ja veendutud, et suundume Paquerasse, leidsime koha teise korruse välitekil. Külmad õlled tulikuuma keha jahutamiseks näpus, saime lõpuks üle lahe sõitu nautida. Ja nauding oli see tõesti!
Praamisõit kestis pisut üle tunni ja Paquerasse kohale jõudes oli meie plaan leida buss, mis meid Montezumasse viiks. Nägime küll kohe sadamas ühte bussi ja Minna sisetunne ütles, et sellele peaks minema. Mina samal ajal silmasin kohaliku poe uksel Movistari märki, mis andis märku võimalusest kõnekaardile raha laadida. Praamisõidu ajal oli meie kõnekaart “tühjaks” saanud. Niisiis, seadsime sammud poe poole. Sealt väljudes oli buss juba läinud. Jalutasime siis mõnedkümned meetrid edasi ja leidsime ratastel kioski, mis pakkus sellel päeval burritosid ja taquitasid. Valisime taquitad, teadmata täpselt mis need on. Uurisime müüja käest, millal järgmine buss Montezuma´sse läheb ja kui palju umbes pilet võiks maksta. Ta vastas kaastundliku olekuga, et buss just läks ja järgmiseni läheb vähemalt paar tundi. Pilet ei maksa palju, umbes 1500 Colone´i. Selged pildid. Võtsime taquita prae vastu (mis koosnesid riivitud kapsast, friikartulitest, rulli keeratud tortillast ja kastmest) ja istusime kioski taha maha, et toitu nautida. Vaade oli merele, meid tervitasid kohalikud koerad ja lasime hea maitsta. Mina käisin seejärel kohas, kus igaüks meist paar korda päevas käib ja pidin selle eest sadamapoes ka sümboolse raha andma. Raha antud, tõttasin pikal sammul edasi, kui kuulsin piletimüüjast prouat mulle midagi küsival häälel järele hõikamast. Ringi keerates sain aru, et ta soovib mulle paberit ka kaasa pakkuda. Seekord seda vaja ei läinud. Tagasi meie pikniku platsile jõudes, askeldasid Minna ümber juba kohalikud kalamehed, kes parasjagu saagiga merelt tagasi olid saabunud. Nägime lähedalt nii nende isetehtud harpuune kui ka ca 8kg kaaluvat saaki. Seejärel otsustasime tagasi bussipeatusesse lonkida. Seal istudes jõudis kohale ka buss.
Juhilt piletihind ja väljumisaeg järele uuritud, saime aru, et meil on veel 1,5h aega bussipeatuses istuda. Selle aja jooksul nägime, kuidas kohalikud kookose ja mangomüüjad valmistuvad uue praami tulekuks. Eriti lähedalt saime jälgida kookosemüüja tegutsemist, kes meist vaid paari meetri kaugusel hääekalt oma toodet reklaamis ja samal ajal kookoseid kooris. Ka meie toetasime härrat, et ta ikka pauside ajal õlut edasi saaks libistada, mis tundus üks tema meelistegevusi olevat.
Siis saabus meiega vestlema üks taksojuht, kes meie seljakotte nähes meile kohe mugavat ja kiiret teenust pakkuma hakkas. Kuna olime juba piisavalt kaua bussi väljumist oodanud, siis keeldusime viisakalt 40 eurosest hinnast, mida ta soovis, et meid Montezumasse viia. Teadsime, et buss tuleb kindlasti rahvast täis ja sõit tuleb umbes paari tunni pikkune, mööda kehvasid teid ning Montezumast tuleb meil veel ca 10km edasi liikuda, et sihtkohta jõuda. Olime veel kindlad, et liigume edasi bussiga. Mingil hetkel aga saime aru, et buss ei välju kindlasti enne kella kahte. Käisin järjest sagedamini mere poole kiikamas, lootuses saabuvat praami näha. Ei tea, kas asi oli pühapäevases graafikus, kuid järgmist praami ei paistnud veel kusagilt. Muuseas, sadamas mingisugust ametlikku graafikut me ei näinudki. Istusime ja ootasime edasi kuniks meie juurde saabus järgmine taksojuht, kes oma müügitööga alustas. Olime endiselt kindlad, et kui juba nii kaua oleme bussi oodanud, siis ootame lõpuni. Jäime aga lobiseme ning seletasime kuhu teel oleme. Taksojuht muudkui aga kirjeldas, kuidas buss ei välju enne tundi aega ja et sõit on pikk ning meil on vaja Montezumas veel järgmist bussi oodata. Temaga saaksime kohe liikuma ja säästaksime mitu tundi. Jäime endiselt endale kindlaks. Temagi tundus juba loobuvat. Siiski otsustas ta teha veel viimase pakkumise. 30 000 Colone´i eest viib ta meid tunni ja kümne minutiga sinna, kuhu õhtuks jõuda soovisime. Special precio, very good price. Hakkasime siis arvutama ja nõu pidama ning lõpuks murdusime. Viskasime oma kotid nelikveolise maasturi kasti, ise tahaistmele hüpates ja asusime teele.
Esimene pool teekonnast kulges mööda korraliku peateed, kuid nii kui sellelt maha keerasime, muutus tee olukord drastiliselt. Suured löökaugud vaheldusid tulvavete poolt tekitatud kraavidega. Taksojuhi hoogu see muidugi eriti maha ei võtnud. Juba peateel olles surus ta end kõikides võimalikes ja võimatutes kohtades eesolijatest mööda. Sama jätkus nüüd. Meie pead põrkasid nii mõnegi korra katusesse ja pidime otsime kohta kust kinni hoida, et mitte endale haiget teha. Olles jõudnud Montezumasse, tegi taksojuht äkitselt peatuse, vabandas ja asus takso taga end kergendama 🙂 Ju siis oli tallegi see raputamine liiast. Veel mõned minutid sõitu ja olimegi kohal. Takso peatus Cabuya “keskuses”, ulatasime talle kohalikus vääringus 40 eurot ja astusime välja. Takso tegi kannapöörde ja kiirustas tuldud teed tagasi. Olime õnnelikult kohal. Jäänud oli vaid mööda kruusateed edasi jalutada ja oma uue kodu asukoht leida. Etteruttavalt võin ära öelda, et Cabuyas ainult kruusateed ongi. Olles haaranud kohalikust poest jääkülma 6-paki ja kohale jõudnud, imetlesime kui vinges kohas me järgmised kuu aega veedame. Jõudsime küll kohale veidi mugavust nautides, kuid siin olles oleme aru saanud, et kõike ei saagi ette ära planeerida. Teatud olukordades tuleb olla loominguline. Meie nüüdseks asukohaks on Casa Cosmos, Cabuya.
Pealkirjas on meie kodune aadress, kus oleme veetnud oma senised ööd. Nii nagu viimases postituses lubatud, asusime kohe tegutsema. Esimeseks peatuspaigaks sai kohalik Banco Nacional, kus ma peale turvakontrolli läbimist piisavalt dollareid vahetasin, et saada vastu 7-kohaline arv kohalikku valuutat. Vahetuse hetkel oli kursiks 1 USD = 624,5 Colones. Kurss muutub pidevalt, kuna kohaliku keskpanga kurss on vaid soovituslik. Raha tasub vahetada kindlasti mujal, kui lennujaamas – seal pakutakse ca 20% kehvemat kurssi. Hunnik 20 000ndelisi taskus (kupüüridest on käibel 20-, 10-, 5-, 2- ja 1 tuhandelised, lisaks veel 500, 100, 50, 25, 10 ja 5 mündine), suundusime otsime võimalust soetada kohalik SIM kaart. Kohalikust rahast veel nii palju, et sularaha peab ostu hetkel olema ühegi kortsuta ja rikkumata. Kõik kaupmehed hindavad kupüüride seisukorda kriitilise pilguga. Ning kuna siinne 5-sendine on vähem väärt kui 1 eurosent, siis see ja ka 10- sendine on plastikust 🙂 Tundub nagu mänguraha. Eksisime korraks mööblipoodi, kust kiirelt väljusime ning suundusime toidupoe otsingutele. Nimelt saab siin osta kohaliku SIM-kaardi praktiliselt igast väiksemastki toidupoest. Operaatoreid on kolm – Kölbi, Claro ja Movistar -, kuid kuna meile esimesena ette juhtunud poes oli pakkuda vaid Movistari, oli valiku tegemine lihtne. 5000 välja käidud, olime SIM-i omanikud, kuid see ei tähendanud veel, et oleksime saanud internetti kasutada või helistada. Siinse bürokraatia üks osa näeb ette kõikide SIM-kaartide registreerimist. Otsustasime asja uurida mõnes söögikohas. Minnal oli esimese päeva puhul keskmisest pisut kallim koht välja vaadatud. Söögid-joogid tellitud ja söödud ning ümbruskond imetletud, asusime asja kallale.
Esimeseks probleemiks osutus iPhone´ist SIM-i kättesaamine, kuna meil ei olnud midagi nii teravat kaasas, millega seda teha. Otsustasin pöörduda abipalvega teenindaja poole, kes omakorda hankis kõrvarõnga ühelt köögitööliselt 🙂 SIM-kaardid vahetatud, oli aeg number aktiveerida. See aga tähendas hispaaniakeelse automaatvastaja kiire jutu mõistmist ja õige numbri valimist, vastavalt probleemile. Saame juba algtasemel keelest aru aga konkreetses olukorras vajutasime ikkagi number ühte lootuses mitte teadmises… Taaskord tuli appi teenindaja, kellele muret kurtsin. Ta aitas meil kõnega jõuda nii kaugele, et toru otsa saada inglise keelt kõnelev teenindaja ja palus meil välja otsida pass ja aadress, kus asume. Üpris veider oli see, kui minult nime küsides piisas telefonifirmale eesnimest. Passi number ja aadress edastatud, jäi üle vaid 15 minutit oodata, et kaart aktiveeritaks. Olime teenindajale kõhutäie ja abi eest tänulikud ning suundusime siestat pidama. Jalg puhatud otsustasime veel väikesele jalutuskäigule minna, et kõhtu õhtusöögiks tühjemaks saada. Avastasime kohalikku linnaosa ning 25 kraadist soojust. Meile mõlemale tundub, et praegune temperatuur on ideaaliähedane – mitte liiga palav ega liiga külm. Vihma veel sadanud ei ole, kuigi igal pärastlõunal läheb taevas pilve. Escazu linnaosa tundub olevat pigem rikkamate koduks, majad on siis suuremapoolsed ja uhked, veel uhkemate müüridega majade ümber. Loomulikult on aga vaheldusrikkust ka siin, suure ja uhke villa kõrval võib näha ka pisikest kokkuklopsitud onni.
Olime teel esimesse söögikohta silmanud ka mitut kohalikku söögikohta, mis meile ahvatlevad tundusid. Ühte sellisesse me ka õhtusöögiks sammud seadsime. Ja see pakkus juba mõnusa elamuse.
Alates autentsest välimusest, särasilmsetest teenindaja-tädidest kuni maitsva toiduni. Menüü ja kehakeele abiga õnnestus meil tellida päevapraad (päevapraad ehk casado koosneb alati valgest riisist, ubadest ja salatist ning vastavalt, mis sellel päeval sinna kõrvale pakutakse, või saad ka ise sobiva lisandis sinna juurde tellida- liha, kala, muna, kohalik juust) koos Musloga ja Salchi kartulid. Jäime põnevusega arutama, mis on Muslo ja Salchi ning jälgisime huviga leti taga toimuvat. Huvitava faktina oleme avastanud, et mitte iga siinne kohalik söögikoht (nimetatakse Soda´deks), ei paku õlut ega ka muud alkoholi. Nii ka selles Sodas. Siis on valik langenud Coca-Cola kasuks. Kui toidud serveeriti, siis selgus, et Muslo on kanakints ja Salchi viiner. Ehk meie ees ootasid söömist päevapraad kanakintsuga ja friikad viineritega. Mõlemad maitsesid meile väga. Eriti heaks tegi toidud 700ml purgist (selliseid oli letil mitu tükki ja need olidki mõeldud üldiseks kasutamiseks) terava, tšillise salati lisamine, mille välimus mind esialgu ehmatas, kuid maitse seevastu positiivselt üllatas.
Neljapäeval otsustasime minna San Jose kesklinnaga tutvuma. Transpordi vahendiks valisime takso, mille peale kulus edasitagasi sõiduks umbes 8 eurot. Kesklinna jõudes oli kohe tunda, et meie elame rahulikus piirkonnas ja siin käib möll ja melu. Esmalt jalutasime lihtsalt piki peatänavat ja vaatasime enda ümber toimuvat, samal ajal iga 10sekundi järel kontrollides, kas meie asjad alles on.
Siin nägi väga kirjut seltskonda – tänavamuusikuid, kaupmehi, kes müüsid kõike alates sokkidest ja pesulõksudest kuni rahakottide ja rõivasteni välja, lotomüüjaid, kerjuseid jne. Kaupmeeste müügistrateegia oli lihtne – valjul häälel oma toodet kiita ja ostma kutsuda. Ja hääled olid tõesti valjud, sest 10 meetri kaugusel oli konkurent, kes sama tegi. Muusikat tegid pigem vanemad härrad ja enamasti mitmekesi koos. Eriti jäi mulle silma ühe kolmeliikmelise bändi geniaalne bassimees, kes kasutas bassi tekitamiseks kõlakasti peale asetatud meetrist prussi, mille ühte otsa oli kinnitatud paksemat sorti nöör, nööri teine ots oli kinnitatud kõlakasti külge, mille kõrval mees ennastunustavalt jämmis. Pilt jäi kahjuks tegemata! See tänav on läbilõige kohalikust kultuurist, vaesusest, elurõõmust, raskustest ja uskumisest helgemasse tulevikku. Seda kõike turvasid korrakaitsjad, keda oli näha igal nurgal
Tänav viis meid lõpuks kohalikule keskväljakule, mille vahetus läheduses asus ka rahvusteater. Otsustasime sinna ka sisse astuda, kuid pidime hiljem tagasi tulema, sest piletihinnas sisalduv, igal täistunnil algav, giidiga tuur oli juba alanud. Suundusime kohalikule keskturule, mis on hiiglaslik siseruumides asuv labürint, kus müüakse turule omaselt kõike.
Üllatav oli, et kaupmehed ei olnud pealetükkivad ja agressiivsed, pigem rahulikud ja viisakad! Loomulikult on seal ka palju kohalikke söögikohti, millest ühte kindlat me ka külastada soovisime. Soda Tapia on sealne vanim söögikoht, mis seal juba üle 100 aasta tegutseb. Sealne päevapraad söödud ja suurtest kohvikruusidest, millest meil kodumaal Latte´t v teed pakutakse, õlled joodud, suundusime hea kohvi otsingule.
Leidsime turuhoonest kohviku, kust tõeliselt head kohvi saime! Asusime teele tagasi teatri suunas. Otsustasime tagasi minna teisi tänavaid pidi, kui olime tulnud. Saime nüüd aru, miks politsei kesktänaval suurte jõududega kohal on, sest üsna kiirelt muutus ümbruskond getoks ja meid vaadati kui kerget saaki. Õnneks hoiatas meid ka üks kohalik naisterahvas, kes meist kiirelt saamul möödudes, soovitades meil selles piirkonnas ettevaatlik olla. Olime keskturult max 100m kaugusel, kuid saime aru, et targem on ots ringi pöörata ja tuttavat teed tagasi minna. Nüüd oli aeg kohalikku kultuuri ja arhitektuuri nautida – 3500 Colone´i per nägu piletid näpus, suundusime hispaaniakeelse giidi saatel tutvuma rahvusteatriga (valikus oli ka ingl keelne tuur, kuid oleme otsustanud igal võimalusel hisp keelt praktiseerida, et see võimalikult kiiresti selgeks saada). Ca 40- minutilise tuuri jooksul jagus ahhetamist ja ohhetamist mitmeteks kordadeks.
Järgmisel hommikul hommikusööki nautides avastas Minna Google Mapsi uurides täiesti juhuslikult, et siin lähedal mägedes asub ilus vaateplatvorm.
Minnat on terve meie siinveedetud aja mägedesse tõmmanud, aga paraku me ühelegi blogipostitusele otsa ei olnud komistanud, kus räägitaks võimalusest minna alt linnast jala üles mäkke ja kus sa ikka oskad ise minema hakata. Pealinn asub orus, niiet mäed ümbritsevad meid igast küljest. Aga google mapsis ringi surfates komistaski ta otsa ühele vaatealale, kuhu meie kodust näitas veidi üle 7km. Teekondi pakkus maps erinevaid ja otsustasime minnes võtta ette pikema, 8km teekonna, et saaks teist teed tagasi tulla ja veel rohkem näha ja avastada. Olime teele asumisega üsna laisad ja saime kiirelt aru, et edaspidi selliseid matku ette võttes, tuleb varakult teele asuda. Siiani oleme ajavahe tõttu õhtuti hiljemalt kl 21 nii väsinud olnud, et magame kohe kui pea patja puudutab ja ärganud u 6:30 hommikul. Sellel hommikul asusime teele kl 10. Teekonna pikkuseks oli 8km, õhutemperatuur 27 kraadi ja tee kulges 95% ajast ülesmäge. Vahel laugemalt, vähel nii järsult, et meenus Levi must mägi. Viljandi kõrgemägi tundus neil hetkedel poisike. Teekond oli väga vaheldusrikas. Nägime uhkeid villasid, vaevalt koos püsivaid uberikke, mahajäetud maju, mägikoole. Üks asi, mis veel siinset kuritegevuse ohtu reedab on näha iga majapidamise juures. Kõik majad on ümbritsetud kõrgete müüride või tugevate trellidega mille otsas on veel okastraat või mõnel rikkamal isegi elektriaed.
Vaated muutusid iga läbitud meetriga aina vingemaks. Tegime peale esimest poolt tundi kohe ka õlle ja veepausi, mis osutus ainuõigeks valikuks, sest järgmist poodi silmasime alles tagasiteel.
Seljakotis olid kaasas tuulejoped, sest üleval pidavat tuuline olema. Siinkohal kiidusõnad ZO-ON-i kaubamärgile, kelle tuulejopesid mõlemad omame – julgeme neid kõigile soovitada! Kui olime jõudnud umbes poolele maale ja Google Maps näitas kohalejõudmiseni juba alla ühe tunni, tundsime suurt rõõmu. See asendus aga ohetega, kui keerasime asfaltteelt matkateele, mis oli tulvavete poolt ära uhutud ja libe. Ja endiselt järsk! Kui olime mööda matkateed umbes 30min ülesse rühkinud ja pausi tegime, avastasime et oleme läbinud 200m!
Õnneks olime varsti jälle asfaldil ja ei pidanud jala väljaväänamise pärast muretsema. Saime aru, et teekond on tõesti üks matkamise parimaid osi. Ja kui kohale jõudes veel selliste vaadetega premeeritakse, siis sõnu polegi rohkem vaja. Olime väsinud aga nii-nii õnnelikud, et sellise teekonna ette võtsime!
Tagasitee kulges juba arusaadavatel põhjustel lõbusamalt, kuigi ega 8 km järjest allamäge kõndida pole ka teab mis lust. Olles jõudnud kodust kilomeetri kaugusele, hüppasime sisse Sodasse, kus maitsva kõhutäie sõime ja seejärel koju jalutasime.
Kehad nõudsid kulutatud energiat tagasi ja nii me peale paaritunnist puhkust taaskord sööma läksime – seekord pitsat ja kuigi olime mõned tunnid tagasi söönud, olime taaskord näljased kui hundid.
Üldiselt on silma jäänud, et Costa Rica pealinn on nagu suurpuhastuse läbi teinud Aasia. Siin leidub samasuguseid tibatillukesi poekesi ja kohalikke söögikohti nagu sealgi nägime, kuid erinevus seisneb üldises puhtuseastmes. Prahti on siin seal ikka näha. Inimesed on siin sõbralikud, naeratavad ja rõõmsameelsed, möödaminnes ikka tervitatakse. Ehitustöölistel on siin kiiver peas ja helkursärk seljas – võrdluseks – Aasias tehti teetöid plätude ja palja ülakehaga. San Jose jätame selleks korraks selja taha – siin oldud viiest ööst täiesti piisab, et huvipakkuv ära näha. Paljud rändajad jätavad San Jose oma reisiplaanidest täiesti välja, kuid meile meeldib avastada ka neid kohti, mille kohta öeldakse, et sinna pole mõtet minna. Alati on mõtet ja alati on need avastused kuhjaga ära tasunud. Ilmselt piisaks 2-3st päevastki, kuid meil ei ole kuhugi kiiret ja oleme täiel rinnal nautinud aktiivsete päevade vahele ka vaiksemaid päevi. Homme hommikul ootab meid ees päeva pikkune reis, mis algab juba varavalges,Nicoya poolsaarele, pisikesse külakesse nimega Cabuya. Siiani oleme pikemaid vahemaid läbinud taksodega, homsel reisil haarame aga kohalikul ühistranspordil sarvist. Alustame reisi kohaliku linnaliini bussiga, seejärel sõidame paar tundi järgmise bussiga mööda kogu riigi kõige kehvemaid teid, et jõuda praamile, mis meid üle lahesopi viib ning siis veel paar tundi maalilistega vaadetega bussisõitu, et olla õhtusöögiks oma kõikide mugavustega puuonnis 🙂 Kas ei kõla mitte ahvatlevalt? Kõigil ühineda soovijatel, palun olla siinse kohaliku pitsaresto ees olevas bussipeatuses kl 5:30 🙂
Oleme taaskord kotid pakkinud ja asunud maailma avastama. Seekordseks sihtkohaks on Costa Rica. On esimese päeva hommik, istun meie majutuse kööginurgas, panin just kohvivee keema, kuulan ukse all voolava oja pahisemist ja proovin kirja panna kõik selle, mis viimase 48h jooksul toimunud on. Meie äralend Eestist oli teisipäeval, 9.novembri hommikul kl 6:50. Enne seda veetsime vägagi tegusa esmaspäeva, et näha ära emad-isad, vanaemad-vanaisad ja ajasime korda veel viimased reisiga seotud paberid. Ärkasime esmaspäeval Ervital ja nautisime hommikusööki. Kuna olin värskelt koroona läbi põdenud, siis lootsin saada enne äralendu seda digitaalselt kinnitava tõendi. Olin juba reedel terveks kuulutatud ja proovisin mitmeid kordi oma digiloost seda taodelda. See ei olnud õnnestunud ja sama seis oli ka esmaspäeva hommikul. Peale mitmeid kõnesid selgus kurb tõsiasi, et enne lennukisse minemist ma seda ei saagi. Nimelt peab selle saamiseks olema möödunud vähemalt 11 päeva positiivse PCR proovi andmise hetkest. Ainukene ametlik paber, mille sain ja mille saamiseks tuli Viljandisse sõita, oli perearsti poolt paberkandjal väljastatud ingliskeelne tõend, et olen viiruse läbi põdenud ja nüüdseks juba terve. Lisaks tõendi hankimisele nägime veel ka minu ema, kes meie üllatusvisiidi üle väga rõõmus oli. Viljandist asusime teele Türi poole, kus ootas Minna vanaisa. Türilt liikusime Paide kaudu Tallinna poole ja asusime seal asju ajama. Vaja oli vahetada valuutat, Minnal anda antigeeni proov ja minul oli veel kott ka pakkimata. Proovi andmise aeg Kristiine keskusesse broneeritud, suundusime sinna, et kaubandusest veel viimased reisiks vajaminevad tarvikud hankida. Seal olles meenus meile, et Minnal ei ole dokumenti kaasas ja ilma selleta ei saa proovi anda. Järgnes kibekiire sõit Nõmmele ja tagasi, et olla kl 19:30 proovi andmas. Jõudsime tagasi 15 minutit enne broneeritud aega ja kasutasime seda valuuta vahetamiseks. Seegi oli omaette elamus, kus pidin ette kandma oma töö-ja elukoha ning umbes viie allkirjaga tõestama, et ei tegele rahapesuga/ei sponsoreeri terrorismi jne. Naersime hiljem, et tekitab ikka küsimusi küll kui abiõpetaja esmaspäeva õhtul mitu tuhat eurot dollariteks tahab vahetada. Dollaripakk taskus, tõttasime koroonaproove andma. Just nimelt proove, sest olime selleks hetkeks ka minule proovi võtmise aja broneerinud. Olime vahepeal liikluses aega targalt ära kasutanud ja mulle kiirtesti teinud, mille tulemus oli negatiivne. Õnneks kinnitas ka ametlik test, et me ei ole nakatunud ja võime reisida. See tõi meie mõlema näole suure naeratuse ja kergendustunde. Kuna peale Taavi haigestumist, oli meil täielik lootusetuse tunne ja tahtsime juba alla anda. Uurisime isegi, kas meie kindlustus maksaks tagasi meie praegeks tehtud kulutused. Kuid õnneks see kadus, suunasime oma mõtted positiivsetele radadele ja loomulikult kõik laheneski. Taavi sai ruttu terveks ja andis isegi negatiivse proovi välja (öeldakse, et peale koroonast tervenemist võid sa positiivse tulemuse anda lausa veel 90 päeva). Tagasi koju jõudes nautisime veel sõprade seltskonda ja häid emotsioone. Juttu jätkus kauemaks. Kui kõik teised olid magama läinud, asusin mina öötundidel kotti pakkima ja Minna surfimütsi heegeldama. Ta oli lubanud enne reisi selle ära teha ja tehtud see sai ka! Seejärel oli aeg võtta veel viimane kodune kuum duss ning siis ehmatusega avastada, et kell oli märkamatult 2:30 saanud. Mina otsustasin tunnikeseks silma kinni lasta, Minna veel sahmis ja kui ka tema hakkas kella kolme paiku pikali heitma, tuli tal meelde, et meil on veel Costa Ricale sisse saamiseks vajalik tervise ankeet täitmata. Selleks, et seda täita oli vaja lennuki istekoha numbreid, mis omakorda tähendas, et peab ka check-ini ära tegema (mida me meelega tahtsime viimasele minutile jätta, et ehk veab ja lennuk on üle bookitud ning meid pannakse 1. klassi- etteruttavalt võin öelda, et manifisteerisime, mis me manifisteerisime seda siiski ei juhtunud). Istekohad sai Minna küll teada, aga check-ini lõpuni ei saanud teha. Ärkasin Minna äreva hääle peale, et check in ei õnnestu. “Misasja? Mismoodi?” olid minu küsimused. “No ei lase edasi, kui viisat ei ole” sain vastuseks. Ometi teadsime, et saame Costa Rical 90 päeva viisavabalt viibida. Otsustasime nii kiirelt kui võimalik lennujaama sõita, et asjas selgust saada. Taksos tegi veel Minna Costa Rica tervisepassid lõpuni. Lennujaama jõudes ja check in laua juures paanitsedes oma muret kurtes, saime unise ja emotsioonitu vastuse: “Jah, seda ei saa online´s teha aga siin saab”. Ainus mida teada taheti oligi, et kas sihtkohas nõutavad terviseankeedid on meil olemas. Meie segadus vaheldus kergendustundega ja suundusime turvakontrolli.
Esimene lennureis Frankfurti Saksamaal kulges rahulikult.
Sealses terminalis otsustasime külastada lounge´i, kus saab nautida rikkalikku buffeed ja ka joogipoolist. Miskipärast see aga ei pidanud nii minema, sest meie katsed hankida kaks piletit, põrkusid makse kinnituse tõrgete otsa. Saime kiirelt aru, et ju siis me ei pea sinna seekord pääsema ja samas hoiame kulusid kokku. Hankisime omale maitsva võileiva ja salati ning jäime edasilendu ootama. Reis Frankfurdist San Jose´sse kestab 12,5h ja see möödus vaheldumisi magamise, söömise ja filmi vaatamisega. Mina pidin ka umbes 10 korda püsti tõusma, et kondid päris krõnksu ei jääks, Minna seevastu käis vaid korra vetsus 🙂
Meie kõrval ja taga istusid lastega pered ning see ei tõotanud head. Kohale jõudes olime aga meeldivalt üllatunud, et lapsed olid terve reisi väga eeskujulikult käitunud. Omapärase seigana meenub lennult veel see, kui meie ees istuva paarikese meespool oma sõrmuse ära oskas kaotada. Peale pikka sahmimist ja segadust õnnestus see neil ülesse leida. Tuli välja, et nad on alles neli päeva tagasi omale need sõrmused sõrme saanud – kujutasin ette milline kergendus sõrmuse leidmine mehele võis olla.
Saabudes Costa Ricasse ja olles passikontrolli sabas 45 minutit oodanud, pääsesime lõpuks ametnikule oma dokumente näitama. Skanneerides ära Minna tervisepassi QR koodi (see, mida ta Tallinnas lennujaama poole sõites täitis), tuli kiire vastus, et peame kontrollima, kas oleme kindlustatud. Selleks kutsuti kohale järgmine ametnik, kes meid laisa käeviibutuse saatel mingis umbmäärases suunas juhatas. Ise ta kaasa ei tulnud. Liikusime kätte näidatud suunas, kuid sattusime segadusse, kui keegi meile vastu ei tulnud ega meie vastu huvi ei tundnud. Pöörasime ümber ja läksime tagasi. Siis küsis keegi kolmas ametnik, et mis me seisama seal? Seletasime olukorda ja saime temalt teada, et “just go to the exit”. Suundusime siis ebalevalt tagasi suunda, kust olime just tulnud. Uhkete liuguste avanedes ootas meid lennujaamabuss, kuhu meid suunati. Peale paariminutilist ootamist sõidutati meid (kedagi teist bussis ei olnud ega tulnud) 150m edasi järgmiste usteni, kust sisenedes ootasid meid järgmised ametnikud. Nende ülesandeks oli veenduda, et meil on olemas kindlustus riiki sisenemiseks, mis katab võimalikud kulud kui peaksime nakatuma koroonasse. Esimene tõrge, kui Minna kindlustusdokumenti näitas, oli see, et seal ei olnud minu nime kusagil kirjas. Osutasime punktile, kus on selge sõnaga öeldud, et lisaks Minnale katab kindlustus ka tema reisikaaslase kulud. Ahjaa, esimene kindlustuskontrollija ei mõistnud inglise keelt ja appi tõttas tema kolleeg, kes oli inglise keelega rohkem sina peal. Järgmiseks probleemiks meie kindlustuses osutus fakt, et seal ei olnud mustvalgel kirjas, et ka meie karantiini jäämise korral, kulud kaetakse. Oli vaid öeldud, et kõik koroonaga lisanduvad kulud kaetakse. Proovisime selgitada, et karantiini jäämine ongi ju lisakulu, kuid esialgu see selgitus neid ei rahuldanud. Peale omavahelist nõupidamist andsid ametnikud meile teada, et teevad meile erandi (ilmselgelt jättis konkreetne punkt kindlustuses ruumi erinevateks võimalikeks tõlgendusteks), kuid soovitasid meil kõigile sõpradele öelda, (jah, nii väljendasidki end) et Costa Ricale tulles peab kindlustuses olema kirjas konkreetne lause, mis kinnitaks, et ka karantiini jäämise kulud on kaetud. Olete nüüd siis hoiatatud! Nägu naerul, suundusime tagasi passikontrolli, mille läbimine sujus nüüd viperusteta. Aga siis tabas meid järgmine ootamatus. Olime parasjagu väljapääsu poole kõndimas, kui Minna sai kõne meie esimese majutuse võõrustajalt. Olime temaga kokku leppinud, et ta saadab meile kellegi lennujaama vastu, kes meid kohale toimetab. Minna oli talle märku andnud, et meil kulub lennujaamas kõiksugu kontrollida peale üsna kaua aega, aga oleme kohal ja tulemas. Suur oli aga meie segadus, kui temalt telefonis kuulsime, et meil on majutus broneeritud alates järgmisest päevast. Siis jõudis kohale, et suure ajavahe tõttu (oleme Eesti ajaga võrreldes 8 tundi taga) oleme kohaliku aja järgi endiselt teisipäevas. Alustasime Tallinnast 6:50 ja olime lennanud kokku u 15 h ja oodanud veel Saksamaal 5h jätkulendu, kuid jõudsime kohale sama päeva õhtul kl 19!?!? Küsisime loomulikult, kas meie broneeritud majutus on ka täna vaba ja saime õnneks jaatava vastuse. Pidame lihtsalt ise takso leidma ja kohale jõudma. Paluti 45 minuti aega, et maja valmis seada. Takso leidmine läks rahulikult, kuigi oskasime öelda esaialgu vaid linnaosa, kuhu suundume. Leppisime hinnas kokku ja saime taksos oleva Wifi abil ka täpse aadressi välja uuritud. Taksost väljununa tegime veel jalutuskäigu abil aega parajaks, kuniks helistasime ja teatasime oma saabumisest. Meid võttis vastu rõõmsameelne Alejandro, kes meie vabandusi kuulates ütles kõike olnut hästi kokkuvõtva lause: “Nüüd olete vähemalt kohal!” Ja kohal me tõepoolest oleme! Ja, kes meie Aasia reisipävikut luges, teab, et meil on komme kõik errorid ja sekeldused kohe riiki sisenemisel ära teha, et hiljem kõik sujuks. Suundume nüüd peatselt kohalikku valuutat ja SIM-kaarti hankima. Hommikusöögi leidmine ei teeks ka paha!
Kuigi aega on juba päris palju möödas, soovin siiski kirja panna mälestused ja emotsioonid, mis valdasid meid tagasi Euroopasse jõudmisel. Kuna paneerima ka oma järgmist reisi peab blogile uue hingamise sisse puhuma.
Järgnev peatükk on mustandite kaustas juba iseg vist paar aastat olnud aga ehk on see nüüd aeg avaldada. 🙂
Peale pea 13h lennusõitu Bangkokist Düsseldorfi hakkasime otsima võimalust, kuidas linna saada. Kuna majutuse sooviavalduse olime Airbnb’s saatnud täpselt enne lennu väljumist, ei teadnud me kuni Saksamaal maandumiseni, kas meil on Düsseldorfis majutus või mitte. Selgus, et ei ole.
Hakkasime otsima variante, kuidas lennujaamast kesklinna saada. Väga harjumatu oli, et polnud kümneid ahneid ärimehi vastas, kes oleks tahtnud meid sinna toimetada, seega pidime ise hakkama saama, nagu tegelikult me seda igal pool teinud olime. Aga kõik oli kummaliselt vaikne ja rahulik. Leidsime inimtühja rongi peatuse ja ühe aparaadi, kust piletit osta. Ostsime piletid kesklinna ja asusime rongi ootama, et siis rongis omakorda uut majutust hakata otsima. Saime rongi peale, aga majutuse otsingud osutusid raskeks. Soovisime ju siiski olla kesklinnale lähedal, et õhtul ka Düsseldorfi natuke avastada ja head saksapärast (ehk kodust) toitu süüa, aga kuna olime harjunud öö eest maksma ca 10€, siis siin olid hinnad 50€ kanti ja seda raha me ei tahtnud välja käia. Õnneks oli mul Airbnb krediiti kogunenud nii palju, et 50 eurose toa, vahetus vanalinna läheduses, saime 20 euroga. Õnneks tuli ka positiivne vastus juba rongis olles ja kaardi pealt saime teada, et rongijaamast korterisse on vaid 5 minutiline jalutuskäik. Kõik laabus ilusti. Ja üllatus, üllatus selleks päevaks jäigi laabuma. Sättisime end väga mugavas ja mõnusas toas sisse ja otsustasime kohe hakata vanalinna jalutama, et seal ringi vaadata ja kuskil mõnus šnitsel ära süüa.
Peale nelja kuud Aasias võttis Euroopaga harjumine ikka aega ka. Kõik oli kuidagi liiga puhas ja sadade kaablite asemel, mis üle tänavate peaks minema oli siin vaid üks. Õhk oli karge. Kõik oli nii korrektne. Keegi ei vahtinud sind. Kuigi harjumine võttis aega oli tunne siiski ülevoolav- Me oleme kodus!
Jalutasime kaunis Düsseldorfis ringi ja lõpuks maanudsime pruulikojas, kus pakuti ka süüa. Esimese asjana toodi lauda kaks 200ml klaasi kohaliku ja väga maitsva õllega- 2.90tk. Oma esimesed õlled pidime vahepeal ära maksma, kuna toimus teenindajate vahetus. Võtsime uhkelt MasterCardi välja, kuna eurod olid loomulikult kõik pesodeks, rupiateks ja dongideks ära vahetatud. Kuid siis selgus, et kaardiga seal maksta ei saagi… Tere Euroopa! Taavi tormas siis lähimat automaati otsima. Minu kinnisideeks juba sealt maalt, kui teadsime, et koju tuleme läbi Saksamaa, oli süüa šnitslit. Taavi võttis ahjuliha, mingise kartuli ja hapukapsa seguga, mis oli ilmatu suur ja ka väga maitsev. Jõime veel paar õlut, sest seda ei pidanud küsima, lihtsalt toodi uus, kui klaas tühi.
Jalutasime oma Airbnb’sse ja jäime kohe magama, väsimus oli suur. Aga üleval olime nagu põksti juba kell 6.
Taavi läks hommikusöögijahile ja tuli tagasi suure saikaste assortiiga, üks maitsvam kui teine. (Nii maitsvad, et pilti sellest ei jõudnudki teha). Kuna Ryanair’i lend läks teisest lennujaamast, tuli meil osta bussipilet, et sinna saada. Valida oli kahe aja vahel, esimese puhul oleksime jõudnud lennujaama liiga vara ja mitu tundi väikses lennujaamas passima, teise puhul aga riskisime mahajäämisega. Raske valik, niisma tühja passida ei viitsi. Mõtlesime erinevadi stsenaariume läbi ja uskusime, et me ei jää maha, kui hilisemaga lähme. Tegime veel Düsseldorfis aega parajaks. Jalutasime ringi ja nautisime täiega seda armast linnakest. Meile väga meeldis Düsseldorf.
Oli aeg minna bussi peale. Küsisime kohe bussijuhi käest, et kas on ikka lootus lennule jõuda. Tema vastus ei süstinud meisse enesekindlust. Reedene päev ja tööpäeva lõpp, liiklus tõotab olla tihe. Peale meie oli bussis veel vaid 3 inimest, kes aga kõik samale lennule plaanisid jõuda. Bussijuht oli väga sõbralik ja ütles kohe, et kui tõesti on oht mahajäämiseks siis ta helistab lennujaama ja äkki oodatakse meid ära. Terve tee oli vererõhk laes. Seda stsenaariumit me ei olnud mõelnud, mis siis saab, kui me jäämegi maha. Poole tee peal hakkas bussijuht rääkima, tundub, et jõuame ilusti. Jõudsimegi umbes 15 minutit enne värava sulgemist. Mis oli vägagi piisav, et imeväikses lennujaamas väravani jõuda, selleks kulus koos turvakontrolliga kõige rohkem 5 minutit. Lõpuks istusimegi lennukis ja kojusõit võis alata.. Külm ja sombune Eestimaa ootas meid. Lennukist maha astudes hakkas mul väga külm ja soe pole siiamaani hakanudki. Okei, tegelt suvel korraks oli. (See lause oli ilmselgel kirja pandud enne möödunud e 2021 suve, kus oli koguaeg palav!)
Uued seiklused ootavad ja reisikihk on tohutu. Ajad on keerulised ja pole koroona tõttu uusi reise siiamaani planeerinud. Viimasest väiksemast reisist on juba poolteist aastat möödas, isegi suusareis Leivsse jäi ära. Aga oleme väsinud ootamisest ja elu edasilükkamisesest. Omalt poolt oleme sammu astunud ja lennupiletid on taskus. Jääb vaid manifisteerida, et kõik jookseks ja me pääseks jälle reisima.
Jõudsime Chiang Maisse pärastlõunal. Igakord kui saabud uude riiki on tunne, et pea on laiali otsas ja ei oska kuskile astuda, eriti kui vastas on agarad takso- ja muude teenuste pakkujad. Endiselt on ka meil see tunne, kuigi oleme uude riiki saabunud juba mitu korda. Küll aga oleme õppinud seda hästi varjama. Pea püsti ja enesekindlalt lennujaamast välja ja otse-otse edasi, kuni lennujaam jääb seljataha. Nii ka seekord, kuigi meie üllatuseks keegi pluusivarukast ei haaranudki ja takso peale panema ei hakanud. Olime esimese plaanina mõelnud linna minna kohaliku liinibussiga, paraku saime aru, et niiviisi otse otse lennujaamast kaugenedes me bussipeatust ei leia. Otsustasime siis paralleelselt lennujaamaga jalutada kuni komistasimegi bussi peatuse otsa. Vajalik buss oligi ees ja saime mõnekümne sendi eest linna. Linn asus vaid paari kilomeetri kaugusel.
Olime otsustanud, et Tais me puhkame lõpuks puhkusest ja laadime akud enne külma kodu täitsa täis.
Oleme küll palju reisi jooksul saanud logeleda ja lõõgastuda, kuid kuna eelnev osa ehk Vietnam oli üpriski aktiivne, lubasime endale seda niisama olemist..
Valisime majutuskohaks suure basseiniga külalistemaja.
Ainult basseini ääres me siiski ei molutanud, mida tõestavad ka sammulugejal nähtavad numbrid, mis nii mõnelgi päeval üle 10 000 kuvas. Chiang Mai oligi just mõnus jalutamise linnake.
Nii need päevad möödusidki pool päeva basseini ääres peesitades, sest pruuniks oli vaja ju saada! Kuidas me naaseme neljakuuliselt lõuna-Aasia reisilt valgetena? Chiang Mai päike oli aga huvitav nähtus, sest kui muidu olime harjunud tugeva päikesepõletusega ka pärast tunni ajast päevitussessiooni, siis siin võisime mitu tundi päikese käes logeleda ja isegi mingit väikest õhetust ka nahale ei tekkinud. Mingi jume vist siiski peale jäi.
Teine pool päevast käisime linna vahel ringi ja nautisime maitsvat Tai toitu. Erinevad kookospiima karrid, Tom Yumi supp, eriline lemmik oli Chiang Mai kohalik hõrgutis Khao Soi (kookose ja karri leemes nuudlid ning kana- lihtne aga ülimaitsev) ning magustoitudest jääme eriliselt igatsema banaani pannkooki ning sticky rice’i ehk magusat, kleepuvat riisi mangoga.
Loomulikult nautisime ka massaasi.
Paar ämbrit toiduga tegime ka. Taavil oli kinnisidee proovida üht kohalikku söögikohta, kust paistsid huvitavad ja teistmoodi toidud. Letist tuli valida
sobivad asjad (just nimelt asjad, sest siiamaani on müsteerium mis need olid) mis siis pandi bambusest kaanega kaussi ja aurutati soojaks.
Tegu ei olnud söödava toiduga vähemalt Minna arvates. Ma võtsin paar ampsu ja loobusin, Taavi siiski sõi kõik ära.
Minul jäi ka pärast seda kõht haigeks ning olen veendunud, et just sellepärast, kuigi Taavil midagi ei juhtunud.
Kui muidu oleme päevased loomad siis Chiang Mais ajasime ka end õhtu pimeduses linna peale et käia ära öö bazaaril, mis oli hiigelsuur ja oi kuidas oleks tahtnud ostelda, aga endsielt plaanime käsipagasiga hakkama saada. Tore oli ka asjaolu, et kui muidu oleme harjunud, et Aasias rahulikult asju vaadata ei saa ilma et keegi sulle neid pähe hakkaks määrima, siis sellist pealetükkivust me Tais väga ei kohanud.
Veel käisime vaatamas varieteed. Tegu oli väga vinge, proffessionaalse ja meelelahutusliku programmiga, kus esinesid kaunid naised, kes aga tegelikult
olid kunagi olnud mehed. They looked fabulous, though.
Chiang Maist sõitsime sadakond kilomeetrit eemale Paisse. Just nii lahe koha nimi ongi- PAI! Oli see alles bussisõit. Tegu oli vist maailma kõige kurvilisema teega ja bussijuht sõidukiirusega reisijate peale ei halastanud. Meil kumbalgi pole probleemi bussisõidu ja südame pahaks minemisega, kuid kui su ees, taga ja kõrval kõik kilekottidesse oksendavad siis ka kõige tugevamad murduvad. Hommikusöögist me siiski loobuma ei pidanud.
Pais oldud aega oli ka natuke aktiivsem. Sai samuti palju väikses armsas linnakeses ringi jalutatud ning ühel päeval rentsime ka rolleri, et veidi kaugemaid paiku avastada.
Käisime paari kose juures, mis polnud küll kuivuse tõttu kuigi võimsad.
Vaatasime üle ka maavärina tagajärjel tekkinud maalõhe.
Väga võimas vaatepilt oli aga Pai kanjon, kus võtsime ette lühikese aga päris keerulise matka. Sooja oli 30 kraadi ja päike paistis lagi pähe.
Pärast jahutasime end maitsva ja jäise värske mahlaga.
Viimased paar päeva Pais möödusid üsna tubaselt, kuna suudsin jääda külmetus haigusesse. Kuidas? Täpselt ei teagi, kahtlustan Pai salakavalat temperatuuri.
Päeval on küll +30, kuid öösel lähevad temperatuurid alla 10. Nii mõnigi öö tundsime, et on jahe magada.
Ühel hommikul ajasime end siiski sooja teki alt välja ja sõitsime mägedesse päikesetõusu vaatama. Nii suure temperatuuri kõikumise tõttu tekib mägede vahele
ka massiivne udu, mis on kohalik vaatamisväärsus. Seda tõestas suur rahvahulk ka vaatepunktis. Vaade oli lummav tõesti.
Selle nähtuse tõttu kasvavad Pais ka väidetavalt parimad maasikad, mida me ka ohtralt sõime ja mis tõesti olid head, kuid Vanaema Evi peenral kasvanud maasikatest üle ei saa.
Paist sõitsime öö bussiga oma viimasesse sihtkohta Aasias- Bangkokki. Seal plaanisime samuti rahulikult võtta ja veel viimaseid päevi basseini ääres D- vitamiini koguda. Paraku oli aga bassein kinni. Samuti olin ma endiselt haige ja ühel päeval oli nii kehv olla, et voodist välja ei saanudki.
Õnneks tõi armas Taavi meile nädala jagu puuvilju, mis me kahe päevaga ära tarbisime.
Viimasel päeval võtsime siiski rongisõidu kesklinna ette. Rongi lõpp peatusest oli päris tükk maad jalutamist, et vanalinna jõuda, niiet kohale jõudes olime juba täitsa läbi.
Natuke suutsime siiski ringi jalutada ja tegime ka viimase õhtusöögi, mis osutus väga edukaks, sest kohalikud toidud maitsesid seal eriti hästi.
Hakkasime tagasi jalutama ja komistasime kohaliku liinibussi otsa, mis meid rongi peale viis.
Tuppa jõudes olime läbi ja oli palav ning otsustasime olla mässumeelsed ning siiski basseinis väike suplus teha.
Niiviisi lõppesid meie seiklused Aasias. Täna on 21. august. Suured vabandused, et viimane osa sai pool aastat hiljem üles laetud aga siin see on.
Nagu mõnele lubatud sai, proovin teha ka postituse kuludest.
Järgmine reis on planeeritud oktoobris 2019 Prantsusmaale.
Peale öist bussisõitu anti meile kell seitse hommikul märku, et aeg on end püsti ajada ja asjad haarata. Järgmisel hetkel seisime suure maantee ääres ja reisisaatja viipas umbmäärases suunas, kuhu poole linn jääb. Loomulikult olid kohal ka üliinnukad, transportteenust pakkuvad, kohalikud sõbrad. Peale paari haigutust ja sirutust hakkasime Ninh Binhi poole liikuma, samal ajal endiselt kohalikele seletades, et
liigume jala. Peale esimese kilomeetri läbimist saime aru, et liigume vales suunas. Tegime trajektooris paranduse ja leidsime end õige pea üsna kitsalt betoonteelt, mille mõlemal poolel laiusid riisipõllud ja mille ääres kohtasime kohalikke, kes meid tervitasid. Kui sellele lisada veel läbi udu tõusev päike, siis nautisime kogu
reisi ilusaimat hommikust jalutuskäiku.
Jõudes kohale, oli ülesandeks hüpata kohalikule bussile, numbriga kaheksa. Selleks kulus kõigest 2,5h ja mitmeid üritusi kohalike abiga aru saada, mis suunast see buss liigub. Kui lõpuks kindlad olime, et ristmik, kus seisame, asub bussi marsuudil, ei olnud enam muud teha, kui bussi lähenedes juhile märku anda huvist siseneda. Teadmata täpselt, kas süsteem nii toimibki. Bussisõit oli just selline nagu vaja – kordades soodsam, kui takso ja võrratult autentne. Kohaliku buss veab nii inimesi, pakke kui ka kanu-kukki. Kõlaritest kostus valjult juhi lemmikmuusikat, kes ise sõidu ajal sigaretti pahvis.
Kui bussist Bai Dinh’is maha astusime, jäime omaniku organiseeritud transporti ootama. Selleks osutus roller. Hüppasime sinna oma seljakottidega, juhi instruktsioonide järgi selga ja kimasime kolmekesi uue kodu poole. Ja mõelda, et me oleme teinekord muretsenud, kas meie kaal koos pagasiga mõnele rollerile liig ei ole. Teisest äärmusest rääkides, siis enam ei ole ebatavaline näha kuni viieliikmelist peret ühe kaherattalise võlusid nautimas. Ja meie maal ostetakse iga uue lapse sünni järel üha suurem auto.
Kui olime lõpuks oma bungalosse jõudnud, oli temperatuur meie jaoks juba üsna arktiliseks muutunud- kõigest 15 plusskraadi.Suveperioodil tõuseb siinkandis temperatuur kuni neljakümneni. Kui kahe äärmuse vahel valida, siis meile sobib see külmem, kuna siis ei pea ringi liikudes liitrite kaupa higistama. Kuna toas mingit soojakiirgurit ei ole (ainult konditsionner), siis nii me seal jälle lõdisesime, tekk ninani. Õnneks paari päeva päeva jooksul tõusis temperatuur nii palju, et saime kodukohast renditud rolleriga lähedalasuvas külakeses väikese poetiiru teha – suur pakk küpsiseid, 6 chupa chupsi pulgakommi, 2 magusat saiakest ja kolm pakki kartulikrõpsu tegi arveks 66 tuhat kohalikku ehk 2,5 (!) eurot.
Külma pidime kannatama täpselt senikaua kuni otsustasime endile osta korralikud talvejoped – lihtne ja loogiline Seegi väljaminek ei olnud teab mis suur, kõigest 24 eurot kokku. Joped seljas, saab avastama hakata. Tuuritasime rolleri seljas läbi imelise looduse. Riisipõldude, suurte paekivi kaljude ja jõgede vahel tahtis rollerijuhtimine lausa ununeda.
Loodus on Põhja-Vietnamis tõeliselt võrratu. Ükskõik kuhu suunda vaatad paistavad paekivist kaljud, mis on igaüks ise kuju ja suurusega ja mida katab lopsakas loodus.
Ühel päeval seadsime sammud ka kohalikku hiiglaslikku templikompleksi, taas vaateid nautima – templid meid niivõrd ei huvita, kuigi ka nende arhitektuur on tõeline vaatamisväärsus. Kompleksis asus kõrge torn kuhu 2 euro eest sisse pääses ning kõige kõrgemale korrusele vaateid nautima sõita sai.
Vaade oli tõesti imeline- kõik see kaunis eelmainitud loodus aga veidike kõrgemalt.
Meid võõrustav kodu oli pereettevõte, mis tegutses alles teist aastat. Perepoeg õpib Hanois ärindust ja praktiseerib seda siis koos kodustega. Meie panus osutus üsna märkimisväärseks, kuna kogu sealviibimise ajal märkisime tarbitud joogid ja söögid, mis neilt võtsime, kriipsukestena paberile ja tasusime lahkudes kogu kupatuse eest. Polegi varem olnud au tasuda 2,5 miljonilist arvet.
Soetasime majutuse kaudu ka bussipiletid Cat Ba saarele, buss läks välja Ninh Binhi linnast ja me otsustasime sinna jõudimseks taas kohaliku liinibussi kasuks. Peremees viis meid taas lahkesti rolleriga tee äärde ja lubas oodata meiga, kuni buss tuleb, et siis ise reisisaatjale öelda, kus me maha soovime minna. Ootasime bussi 1,5 tundi, mis tähendas seda, et jäime plaanitud Cat Ba bussist maha (õnneks läks järgmine tunni aja pärast). Kuna ka järgmisele bussile jõudmine hakkas juba kriitiliseks muutuma, pakkusime peremehele välja, et võtame takso. Kui ta meile taksot tellima hakkas ilmus aga liinibuss silmapiirile ja jõudsime õigeaegselt sihtkohta. Seekordseks kohaliku bussi elamuseks osutus kukk, kes Minna kõrval kastis pikutas.
Mingi hetk istus aga Minna kõrvale kohalik mees, kes kukele vist eriti meeltmööda ei olnud, ning ta otsustas mehele vastu vahtimist anda. Selle peale istus mees kohavõrra ettepoole ja hämmingus Minna jäi taas ohtliku kukega kahekesi. Õnneks Minna kukele meeldis ja ohtu ei olnud. Aga häiritud mees ei jätnud jonni ja otsustas ühel hetkel kukele lihtsalt jalaga vastu pead anda. Milline imeline kogemus!
Ninh Binh’i linna jõudes sättisime end järgmisesse bussi ja asusime saare poole teele. Peale paaritunnist sõitu olime jõudnud praamile. Praam erilist turvatunnet ei tekitanud. Tegu oli madala alusega kus autoteki ees ega taga mingit piiret ei olnud, sõida aga vette, kui pähe tuleb.
Busside pardale saamiseks ja mahasõiduks ei olnud mingeid peenenid rampe ja süsteeme. Selleks puhuks asetati lihtsalt kaks prussi bussi rataste ette, teine ots jäi praamile ja siis valju juhendamise abil sõideti ettevaatlikult alusele või sealt maha. Roostes alusele mahtus kaks suurt reisibussi ja kümmekond rollerit. 30- minutilise reisi jooksul võis vabalt ka teisele korrusele, kaptenisilla vahetusse lähedusse minna. Nägime seal, kuidas kokk meeskonnale parasjagu õhtusööki valmistas, tegi ta seda loomulikult otse reisijate silme all.
Õnneks jõudsime ilusti kohale, väike suts veel bussiga Cat Ba kesklinna ja buss pani meid kenasti meie hotelli ee maha.
Olime otsustanud kõige odavma hotelli kasuks, nimelt 2 eurot öö kohta. JAH! 2 eurot öö. Pildi pealt tundus tuba igati OK ja meie huvi oli suur, et milline üks kahe eurone tuba päriselt välja näeb. Peab ütlema, et olime hämmingus. Kogu hotell oli uuema poolne, erilisi kulumise märke ei täheldanud ja tuba oli nii mõnestki mitu korda kallimast toast, kus olnud oleme, kõvasti parem, mugavam ja asjalikum. Olime oi-oi kui rahul oma valikuga.
Cat Ba’l oldud aeg osutus vägagi tegusaks. Cat Ba saare ‘must do’ on kindlasti paadisõit väga kuulsal ja vapustavalt kaunil Halong Bay’l. Meie nagu ikka ei tahtnud mingit turistituuri võtta ja plaanisime Halong Bayst läbi sõita praamiga. Kahjuks esimest sadamat me lihtsalt üles ei leidnud. Läksime küll Mapsi järgi kuid mingi hetk sai reaalsuses tee lihtsalt otsa. Niisiis otsustasime sõita ja vaadata kuhu välja jõuame. Jõudsime saare teise otsa, kust paistis ka lummav Halong Bay. Silmasime praamisadamat ja otsustasime rolleri ära panna ja ringi vaadata ning maad uurida.
Loomulikult oli üks ärihaist noormees meile juba paadituuri pakkumas, enne kui veel rolleri pealt maha olime jõudnud tulla. Ta oli inglise keeles endale paar vajalikku väljendit ära õppinud ja kutsus meid aga paati. Kui talt midagi küsisime ei saanud ta loomulikult midagi aru ja korrutas päheõpitud sõnu. Nii palju suutsime talle lõpuks selgeks teha, et äkki on homme parem ilm, kuna too päev oli udune ja pilves. Me olime enne ilmateadet vaadanud ja see lubas järgmiseks päevaks päikest. Kapten aga vastas sellepeale, et “Vietnam no sun” ehk Vietnamis ei olegi päikest. No heaküll, mis seal ikka, tegime diili ka hinnas ja küsitud 700 000 kukkus 400 000 peale. Noormees käskis meil oodata paar minutit ja ütles, et paat kohe tuleb. Tuli siis suur, umbes 20’le inimesele mõeldud turistituuri paat ja olime juba pettunud. Aga see suur paat viis meid noormehe kodu juurde, mis asus vee peal. Tegu oli väikese, vee peal hulpiva kuuriga, mille ees oli pisike päevi näinud kalapaat.
Siis saimegi aru, et hoopis see paat on meie paat ja igasugune pettumus oli asendunud ootusärevusega. Just sellist tuuri me ju tahamegi! Noormees andis meile kolm vesti, kaks selga panemiseks ja ühe istumise alla. Istusime paadipõrandale vesti peale maha
ja hakkasime liikuma läbi imelise Halong Bay, kus iga nurga taga tabas meid taas WOW efekt.
Olime vaadetest täielikult hämmingus. Olime küll ju sarnast vaadet tegelikult Ninh Binhis näinud ainult et selle vahega, et siin olid paekivi kaljud vee sees. Kartsime Halong Bay puhul ka seda, et kindlasti on see niivõrd paate täis, et näeme inimesi rohkem kui võimsaid kaljusid aga kas oli see meie kapteni oskuslikult valitud marsruut või madalhooaeg, igatahes teised paadid võis vist ühe käe sõrmedel üles lugeda. Kaks tundi möödusid liiga kiiresti, oleksime võinud seal terve päeva ringi põristada.
Kui tagasi jõudsime, saime nautida kiirnuudleid laevakapteni veepealse kodu terassil. Samal ajal kui tema paadiga kuival maal õllede järel käis, istusime meie majakese ukse ees ja vaatasime uudishimulikult ringi.
Peremehe osava müügitöö tulemusel saabus ka järgmine turist, kellega paadituurile mindi.
Tagasiteel keskusesse külastasime ka saarel asuvat rahvusparki. Seal leidub väga haruldast taimestikku ja ka loomi on mõned õnnelikumad seal näinud. Meile taimed väga suurt huvi ei paku ja loomi me ka ei näinud, kuid meile pakkus suure elamuse keset dzunglit mööda kitsast teed mäkke turnimine. Mõne koha peal andis ikka ukerdada, et suurte kaljude vahelt edasi pürgida.
Kui lõpuks vaateplatvormidele jõudsime, oli kogu 45-minutiline rännak end kuhjaga ära tasunud.
Korralikust füüsilisest pingutusest andsid tagasi rollerini jõudes märku meie mõlema tudisevad jalad. Need meid aga ei peatanud, et veel samal päeval ära näha sõja ajal kalju sisse rajatud kolmekordne haiglakompleks. Esimene korrus on inimkäte abil ehitatud, samas kui teine ja kolmas korrus on looduslikud.
Tegime ka saarel ühe jalutuskäigu ning veendusime, et sõnadest jääb vaadete kirjeldamisel puudu. Plaanitud jalutuskäigust hotellist rannani sai võimas elamus, kui avastasime, et ühest rannast teise on kalju küljele ehitatud paari kilomeetrine jalgrajake, mida mööda saab kõndida ja muudkui ahhetada, sest iga kurvi taga on aina lummavamad vaated.
Ehitustegevus on samuti väga laialdane, kuna turiste voolab saarele aasta-aastalt aina enam. Meie saime nautida rahulikumat aega, sest tipphooaeg oli lõppend.
Cat Ba´lt lahkusime Hanoi suunas taas bussiga ja kasutasime juba tuttava praami teenuseid.
Olles vanalinna piiril maha astunud, leidsime kiirelt oma hotelli ja sukeldusime heade lõhnade otsinguil, ninad püsti, vanalinna segasummasuvilasse.
Hanoi vanalinn on lisaks inimeste ja rollerihordidele täis erinevaid maitseelamusi. Lugematu hulk tänavatoitu pakkuvaid kohvikuid, segatud kõikvõimalikku kaupa müüvate kaupmeestega.
Lisaks kohalikust köögist pärit maitseelamustele, sattusime meie ühel õhtul tänavamuusikute suurejoonelisele kontserdile. Olime parasjagu ühte tänavabaari maha istunud ja esimesi 20- sendilise koduõlle kruuse mekkimas, kui meie ette löödi püsti kogu kontserdiks vajaminev atribuutika. Meie vaade esinejatele oli küll selja tagant, kuid see-eest olid meil “lava taga” parimad kohad.
Üheks meeldejäävaks, kuid seda kahjuks negatiivse poole pealt, oli kindlasti tulekahjule peale sattumine. Jalutasime parasjagu läbi vanalinna, kui olime ühtede esimeste seas, kes ühe maja katusekorruselt välja paistvaid leeke silmasid. Seni kuni tuletõrje kohale jõudis, kamandasid kohalikud kõik majast välja ja puhastasid rollerite ümber-paigutusega päästjatele teed. Vaatasime õudusega, kuidas leegid aina kasvasid ja juba kõrvalolevatele majadele ohtu kujutama hakkasid. Kuna majad asuvad teineteisega külg-külje kõrval, siis selline tulekahju võib kiirelt väga traagiliseks muutuda. Igapäevane lahtise leegiga tule tegemine (prahi põletamine ja söögi valmistamine) tänavatel on kindlasti üheks põhjuseks, miks sellised asjad juhtuvad.
Vaatamisväärsustest nägime oma silmaga veel ära, kuidas suur rong läbi tiheda elukvartali tuhises.
Kuna kohalikud on aru saanud, et seda ebaloogilist sündmust käiakse turistide poolt päevast päeva vaatamas, siis on raudtee tänavale tekkinud ka hulgaliselt kohvikuid, kus siis rongi tulemist oodata saab.
Meie päevad Hanois möödusid kiirelt ja sündmusterohkelt. Oleme arvamusel, et ega seal üle 3-4 päeva midagi teha/näha olegi ja kaua selle virr-varri sees olla ei jaksagi. Kuid ära tasub kindlasti käia. Juba maitseelamuste pärast!
Hanoi lennujaamast asusime Chiang Mai poole teele 29. jaanuaril. Ühtlasi on Tai kuningriik meie käimasoleva reisi viimaseks sihtkohaks. Sealsetest tähele panekutest juba järgmises peatükis!
Sõime enne 12 tunnilisele bussisõidule asumist veel kohalikus “kodurestos” otse restorani ees tänaval grillitud liha koos riisiga ja olime bussisõiduks valmis. Mina loomulikult vastavalt vietnamlaste kasvule ehitatud “voodisse” ära ei mahtunud ja sisustasin bussisõidu enamjaolt erinevaid poose võttes koos taskulambivalguses raamatu lugemisega.
Hoi An´i jõudes ja bussist unise näoga maha astudes olid kohe kohalikud teenusepakkujad meile seltsiks ja püüdsid väga kindlameelselt meile transporti pakkuda. Peale korduvaid keeldumisi saime lõpuks uue kodu poole jalutama hakata. Jõudsime kohale juba kell 8 hommikul ning astusime uksest sisse ning saime aru, et kedagi kohe meid vastu võtmas ei ole. Jätsime oma seljakotid fuajeesse ning läksime aega parajaks tegema kõrvalasuvasse kohvikusse. Jõime küll kohvi nii aeglaselt, kui võimalik, kuid aega check-inini oli veel palju. Otsusasime veel ümbruskonnaga tutvuda ja kohalikku hommikusööki proovida.
Kui lõpuks lõuna paiku tuppa saime, tähistasime seda pika kuuma dusi ja paaritunnise iluuinakga. Olime kuuma dussi juba pikalt igatsenud, sest eelmises kohas meil viimased kaks päeva vett praktilislet ei olnud.
Meie elamine, mille saime 10 eurot öö kohta, asus vanalinnast veerandtunnise jalutuskäigu kaugusel. Vanalinn ise on võetud Unesco kultuuripärandisse ning seal tõesti on, mida säilitada.
Erinevus päevasel ja õhtusel ajal vanalinnas liikumise vahel on vägagi kontrastne – päevasel ajal üsna tühjad tänavad täituvad õhtuks suurte masside ja tohutul hulgal laternate ja tulukestega. Meie vanalinna pääsemiseks kordagi piletit ei ostnud, kuigi see oli peamiste sissepääsude juures kohustuslik. Kasutasime sisenemiseks kõrvaltänavaid. Alguses kogemata, pärast siiski meelega. Samuti ei läinud me vaatamata kohalike suurtele pingutustele hoolimata jõe peale paadiga sõitma. Kaldalt oli seda liiklusummikut jõe peal huvitavam jälgida. 🙂
Hoi An´is veedetud aja jooksul proovisime järgi enamvähem kõik tänavatoidud, mis
meile huvi pakkusid – Banaanipannkook, vietnami pitsa, isetehtud jäätis ja loomulikult Banh Mi.
Ühel päeval lihtsalt mööda kitsaid vanalinna tänavaid hulkudes avastasime ka enda lemmikrestorani, kus käisime kahel päeval keha kinnitamas. Toidud olid niivõrd head ja omanikeks tore kohalik paarike, kes meid teistkordsel kohtumisel siiralt rõõmsatena tervitasid. Nautisime seal koduõlut hinnaga 4000 dongi kruus ning ostsime ka õhtuks veel pudeli kaasa. Tore oli ka seda näha, et peale tellimuse esitamist tormas omanik rolleriga toorainet hankima, et meie tellimus täidetud saaks!
Ühel päeavl rentisime oma villa kaudu ka jalgrattad, et kohalikku rannajoont avastada.
Rattad olid oma aja ära elanud – sellele saime tõestust, kui Minna kasutuses oleva ratta rehv paugu saatel, keset sõitu puruks läks. Õnneks olime ühe külakese lähedal ning kuigi esimese töökoja remondimees parasjagu magas siis paarisaja meetri kauguselt leidsime külamehe oma garaazist, kes rehvi kahe eurose tasu eest ära paikas. Naasime töökotta uuesti peale paariminutilist sõitu kuna rehv tundus jälle kahtlaselt tühi. Remondimees tegi meile siis selgeks, et rohkem õhku rehv ei kannata, kuna see on täitsa ribadeks.
Sellega sai meie rattaretk ka enneaegse lõpu. Õnneks suutsime renditasust peale pikka arutelu remondiraha maha kaubelda ja rattad tagastatud. Hoi An´ist lahkumise
hommikul rentisime veel viieks päevaks rolleri, millega suundusime esmaslt Da Nangi ja sealt edasi Hue´sse. Roller toodi ukse ette rendifirmast ning diil sai tehtud kohaliku kutiga, kes esmalt rääkis ka midagi lepingu sõlmimisest, kuid lõpuks selgus, et tema ülemusel oli liiga palju tegemist. Igal juhul sisaldas kokkulepe ka ühe koti transporti
Hue´sse, kust selle rolleri tagastamisel kätte saame. Suusõnaline kokkulepe sõlmitud, asusime Danangi poole teele. Teekond Danangi kulges mööda rannikut ning oli üsna lühike. Otsustasime seda pikendada, kui sõidu ajal meid, kõrvale sõitnud rolleri pealt, suuri kaljusid vaatama kutsuti. Müügitöö tegijaks osutus kohalik naine, kes pidas
Marble Mountains´i nimelise turistilõksu ees suveniiripoodi. Järgnesime tema juhatusel kaljudeni, parkisime oma kaherattalise tema poe ette ja saime veel juhiseid, kus asub piletikiosk ning läksime koos paljude teiste turistidega mööda kaljutreppe ja koopaid turnima ning vaateid imetlema.
Sealt lahkudes tegime ka suveniiripoest, mille ette rolleri jätsime, tänutäheks hea info eest, sümboolse ostu.
Da Nangis leidsime oma hotelli ilma viperusteta ning olime sellega väga rahul.
Hotell asus rannast viieminutilise jalutuskäigu kaugusel ja hotelli fuajees tegutses igati tasemel restoran, kust me vahelduseks Aasia toidule burgeri friikartulitega lubasime. Saabusime Da Nangi laupäeva õhtul ning saime enne Hoi An´ist teeleasumist teada, et just laupäeva õhtuti leiab kuulsal draakonisillal aset vaatemäng, kus draakoni suust tuld pursatakse. Seda vaatama suundudes, saime aru, et see on VÄGA rahvarohke üritus. Lisaks mitmele erinevale suurele lavale, kus kohalikud artistid esinesid oli silla ümbrus ja pealne täis vägagi kirjut seltskonda. Enne õhtu tipphetke suleti sild liiklusele ja
siis võisid kõik kohaletulnud näha draakoni suust purskavat tule ja vee möllu.
Kogu selle möllu keskel tegid aktiivset müügitööd ka toitlustajad, kelle “köök” oli ehitatud mootorrattale. Meie otsustasime ühest mobiilsest köögist omale jäätist osta, kuid seda maitstes selgus kurb tõsiasi, et see on Duriani jäätis – kohalik haisev puuvili,
mis kohalike seas väga populaarne. (Reisi alguses ei tulnud meil selle puuvija nimi meelde ja Minna panin google otsingusse disgusting fruit – rõve puuvili ja esimene asi mis lahti tuli oligi Durian, tegu on tõesti rõveda puuviljaga).Meie suutsime vaevu ühe jäätisega ühele poole saada, teine läks raisku. Üldiselt jäi sündmus eredalt meelde just masside tõttu, kes seda kaema olid tulnud.
Veetsime Da Nangis ka ühe rannapäeva, mis järgnevate päevade ilma arvestades,
osutus ainuõigeks päevaks seda teha.
Rannas olles lootsime, et meie lahkumise päeval oleks ilm sama hea, kuna meie järgmine sihtpunkt asus ca 140 km-i kaugusel.
Järgmisel päeval otsustasime rolleri selga hüpata ja lihtsalt mööda rannikut kruiisida. Tee liikus üles mäkke ja vaated läksid aina ilusamaks. Peatusime siin ja seal ja talletasime endasse võrratuid vaateid. Isegi koduigatsus läks mõneks ajaks üle. Kaunis maailm!
Peale lummavaid vaatedi liikusime rolleriga Da Nangis ka vanemas linnaosas. Tahtsime ära näha roosa katedraali, jah ROOSA.
Samuti otsisime üht teatud söögikohta, kuid meie õnnetuseks, oli see suletud. Sellegipoolest nautisime kohalikku kööki Pho supi näol. Vinge söögielamuse saime aga kolmetärni hotelli 18nda korruse restoranis. Suundusime sinna info põhjal, et seal saab buffee stiilis pagaritooteid ja kohvi. Info osutus väga tõeseks ja maitsvaks. Suurepärane vaade ehitustegevust täis rannajoonele oli kirsiks makrooni peal. 🙂
Viimasel täispikal päeval otsustasime külastada maailmakuulsat My Soni templi varemeid. Teel sinna sattusime ka kiirteele, kuhu rolleriga asja pole, kuid peale info ots ringi keerata muid karistusi ei järgnenud. Tagasi jõudsime alles pimedas, kuid õnnelikena, et reis templikompleksi ette võetud sai.
Nagu juba kombeks, siis meie Da Nangist lahkumise hommikul sadas vihma. Kuna meil valikut ei olnud, asusime siiski teele ja olime ootusärevad Hai Van Pass´i läbimise suhtes, kuid mornid, sest kindlasti on Hai Van Pass päikselise ilmaga palju vingem.Peale ühte eksimust marsuudil jõudsimegi otsitud mägiteeni, mis isegi kehvemapoolse ilmaga oli vapustav sõit. Pikkust on sellel kurvilisel lõigul ca 20 kilomeetrit, kuid selle eest on vaated iga kurvi taga ühed ilusamad ja võimsamad mida autoteelt nautida võimalik.
Peale lõigu läbimist algas taaskord tugevam sadu ning üsna tüütu maanteelõik kesest suuri rekkasid ja tugevat signaalitamist. Meil oli algselt pika teekonna peale plaaitud ka lõunasöök, kuid vihmast ja tuulest külmununa oli meie ainuke siht kiirelt kohale jõuda. Peale kolmetunnist nonstop sõitu olimegi Hue´s kohal.
Hotelli jõudes saime taaskord imestada kuivõrd soodsalt on võimalik saada omale igati ruumikas ja meie vajadustele vastav tuba. Ainukeseks puuduseks võib pidada olematut küttesüsteemi. Laotasime oma märjad riided mööda tuba laiali ja pugesime peale dussi
teki alla sooja. Tagastasime õhtul rolleri, hankisime natuke kangemat kraami, et keha soojendada ning varjusime tuppa.
Sealt me järgmisel päeval välja ei tulnudki, kuna väljas sadas 48 tundi järjest. Ainukeseks väljaskäiguks osutus supermarket külastus, et oleks mida nosida. Veetsime vihmaperioodi Netflixi abil seriaali vaadates. Kolmandal päeval vihm lakkas ning otsustasime Hue peal ringi tiirutada ja mõned kohustuslikud vaatamisväärsused üle vaadata.
Peale jalutuskäiku otsustasime renditud rolleri abil ümbrukonda avastada. Suundusime mahajäetud veeparki. Olime eeltööd teinud ja teadsime, et päris nii ei saa, et sõidad rolleriga peasissekäiku ja kõnnid veeparki. Kuigi park on ammu mahajäetud, valvatakse seda siiski. Olime lugenud, et kui peasissekäigust sisse minna siis alguses küll valvurid ei luba, kuid siis natukese aja pärast ütlevad, et no heaküll maksa ja siis võid minna. Me aga otsustasime alternatiivse tee kasuks. See osutus aga parajaks katsumuseks. Võimalik, et me ei valinud ka õiget rada, sest pisike metsarada küll ees oli, kuid üks hetk läbis see täieliku võpsikut ja rada oli vee alla mattunud. Kuid siht oli silme ees ja murtsime end läbi okste, kuni lõpuks nägime seda suursugust draakonit!
See seiklus rahuldas meie reisihimu täielikult. Veetsime dzunglisse rajatud, kuid nüüdseks hüljatud veerpargis “hullates” ligemale kolm tundi. Võib öelda, et see oli üks reisi tipphetki. Kui oleme selle pika rännaku jooksul tundnud, et midagi enam eriti ei vapusta või ei pane imestama, siis siin saime taas ‘ahhetada’. Käisime ringi suu ammuli ja ahmisime ümbruskona endasse. Siinkohal ütlevad pildid rohkem kui sõnad.
Järgmise päeva õhtul olime juba järgmise bussisõidu ootuses, et suunduda 600 km veel põhja poole. Seal valitseb Aasia mõistes talv, kus kraadiklaas naljalt üle kahekümne ei tõuse… Meil on jäänud Põhja-Vietnami avastamiseks 9 päeva. Plaanis on külastada Ninh Binh´i, Cat Ba saart ja Hanoi vanalinna.
Vabandused, kui mõned errorid sees on, internet on hetkel väga kesine ja me ei näe kuidas leht välja näeb. Aga tahaks postituse üles saada!