Möödunud nädalavahetusel leidis aset sündmus, mida ma olin oodanud sellest hetkest saati, kui ma esimest korda Jaapani pinnale astusin. Kosmosefestival. Üks kahest sündmusest, millest ma enne Sakusse kolimist kuulnud olin. Niisiis lootsin septembri saabudes, et õige koha leidmine oleks lihtne. Läks veel paremini. Tähed seadsid end taevas ritta ja kellegi heatahtlik käsi pistis mu postkasti ürituse reklaamlehe.
Niisiis polegi midagi imestada, et järgisime kaardil olevaid juhiseid ning läksimegi hommikul vara kohale. Tõsi küll, 10 hommikul pole sugugi nii varajane kellaaeg siinsete elanike jaoks, aga meie jaoks ikkagi veel on. Mõnikord tahaks pikalt sisse magada, nautides hilist hommikut, ent minu jaoks on päev magamiseks liiga palav ja üldse on siin palju, mida uudistada tahaks. Vähemalt päevasel ajal. Siinkohal ohkan kurbusest ja peavalust, mida armas haridusosakond ja NTT meile tekitavad. Rohkem kui kuu on möödas meie saabumisest. Rohkem kui kuu on jäänud enne, kui suurem osa meist saab koju interneti. See on tõeline katsumus, kui dokumendid ootavad digiallkirjastamist, armsad inimesed videokõnesid, ja kui päikese loojudes seiskub kogu maailm. Peale kella 19 istudki kodus ja vaatad igavusest seina, sest raamatud on läbi loetud, ja midagi muud pole teha. Masendav vaikus. Aitäh, abivalmis haridusosakond! Aidake teinekordki eks… Tegelikult olen ma tänulik, et me selle neti ükskord saame. Loodetavasti püsin senikaua terve mõistuse juures ega hakka igavusest alkohoolikuks.
Aga püsime positiivsete teemade juures. Kosmosed, lillemeri. Kuna kosmos on Saku linna sümbol-lill, siis ei ole midagi imestamapanevat, et neid kasvab igal pool. Kooliteel möödun nii mõnestki õiekesest. Festivali jaoks oli aga eraldi ala jõe ääres. Riisipõllu suurused maalapid olid tuules kõikuvate lillede all lookas. Jah, see oli midagi minu jaoks.
Peale lillefestivali läksime edasi Martini kooli festivalile. See andis juba üsna suure laada mõõdu välja. Müüdi kõike alates kooliaias kasvatatud kartulitest kuni nõude ja muude tarbeesemeteni välja. Kuigi see oli juba JHS kool, siis korraldasid seda ikkagi õpilaste vanemad. Õpilased olid seal kohal külastajate rollis ning tundus, et see on lihtsalt hea viis ühiselt aega veeta. Naljakam vahejuhtum oli see, et nähes nii mitmeid välismaalasi, tegid õpilased oma järeldused: ju me oleme Martin-sensei perekond, sest kellele ta ikka kooli näitaks? Kuigi kes kelle rollis selles kummalises perekonnas nende arust oli, seda me ei saanudki teada. Olime seal ju oma vaba aega nautimas, mitte lastele oma olematu ühise pereelu kohta aru andmas.
Pühapäeva hommikul pesin pesu, istusin vaikuses ja kuulasin loodust. Aeg-ajalt käivad mul akna taga linnukesed. Siis aga ei pidanud ma eriti vastu ja kuna Sam oli koristamisega alla andnud, siis läksime koos ringi kolama. See tähendas siis peamiselt taaskasutuspoodides kondamist, sest Sam polnud neis veel käinud. Ja ma andsin alla kiusatusele, mis mind natuke pikalt piinanud oli. Ma ostsin omale suure rösterahju. Ma ütlen suure, sest Jaapani mõistes võib seda suureks pidada… minu mõistes, noh, mitte nii väga. Aga ta rõõmustab mind sellegipoolest. Talvel kütab korteri kuumaks ka, kui ma peaks juhuslikult piparkooke tegema. Eriti heaks tegi diili see, et tegu on siiski uhiuue masinaga ja sellel on veel natuke aega garantii ka. Madalast hinnast siis rääkimata.