Maailmas on nii palju ilusat ja imelist. Inimesi, tegusid, käsitööd. Püüan minagi killukesest nendest imedest osa saada. Millegi uue loomine on nauding!
HÄID LIHAMÕTTEPÜHI!
Käsitöösisaldus u. 5 %.
Täna on “lihamõttepühad” nagu Pauliine neljapäeval teatas. No kui lihamõtted, siis lihamõtted! Tegelikult on see ju mõnes mõttes isegi õige, ka ajalooliselt. Sest nüüd ju lõppes paast ja hakkas nagu suurem söömine.
Niisiis on jälle hulk aega möödas viimasest postist aga…. Lisaks muudele asjadele, kustutati “remondi” käigus mu arvutist ka piltide laadimise programm. Ehk nüüd siis tuleb seda teha “ümbertringi”, ehk Lauri arvuti kaudu. Aga see selleks.
Eelmistes kommentaarides küsijatele vastan ka jala kohta. Esiteks on see nii armas ja südantsoojendav, et minu tervis teil meeles on ja et selle järele ka küsite. Jalg on nii, et… parem. Ja tugevam. Ja samas mitte nii tugev kui ma sooviksin. Igatahes, paar nädalat tagasi provva Marmelaadi sümmipäevalt “ta-rui-ra- raa” koju tulles, sain aru, et unistuste kepikõnd on veel mägede taga.
Samas olen viimased kaks nädalat müdistanud remonti teha. Magamistuba läks “reorganiseerimisele” . Kapi sisud kiskusin välja ja asendasin korvriiulite süsteemidega ja seinu tuli kapis liigutada ja umbes 2 tonni riideid sorteerida ja… Siis arenes asi edasi esikusse, kus läks ka kogu senine süsteem uuendamisele. Aga mitte sellest ei pidanud ma rääkida.
Hoopis lihavõtetest. Teisipäeval suutsin kardinate valmistamise ja remondi vahel kiiresti teostada ammuse mõtte ja teha mõned kaunistuseks mõeldud munad. Kunagi aastaid tagasi ostsin Tiimarist plastikust mune, et nendele ümber heegeldada kaunistused. Aga sellisel kujul mune tegin ainult paar. Ja nüüd olen mitu kuud heietanud mõtet, et kaunistada need munad salvrättidega. Ja see idee hakkas arenema ilmselt Nipi1 blogis nähtud kanaga munast ja siis täiesti juhuslikult näppu sattunud kanadega salfakatest. Sellised kaunistused sündisid siis… Siis munad on minu kaunistatud, mitte muud tegelased.
Kuulsad Leghorni liiki kukk ja kana…
Nädalalõpp on olnud kiire, sisaldades teatavate munakujuliste üllatuste pakendamist (öösiti vannitoas) ja ettevalmistusi. Lauri on käinud valmistatud “üllatustega” hiilimas lasteaias rühma akende taga ja koolis Joosepi klassi juures.
Üleeile kaunistasime lastega õunapuu oksi. Minu tehtud munade ja sulgedega… Täna hommikul tegi Pauliine silmad lahti ja küsis “kas täna on munadepühad? Kas täna värvime mune? Kas täna võime jänkude mune otsima minna? Lasteaias oli üks muna liivakastis, ma lähen otsin täna ka liivakastist!” Mille peale saadeti Lauri jälle õue teatavat objekti ümber tõstma.
Esimese toimetusena oli meil vaja munad keema panna. Lapsed mässisid mune ja sibulakoori hoolega marli sisse ja meie Lauriga tegelesime sidumisega.
Ja siis. Ja siis! Ja siis… Korv kätte ja õue. Kõik see kamp! Joosep oli siis korvikandja ja “esiotsija” aga peab tunnistama, et muu kamp ei allunud “suure juhi” korraldustega ja lidus eri suundades laiali üsna pea. Ja seda hõikumist ja rõõmu oli siis ikka kohe küllaga. Vahepeal oli mõnedel suurematel ka närvipinget, sest selgus, et vanadusnõtrus läheneb ja Lauri on unustanud tund tagasi poetatud “kauba” asukoha. Noh, siis otsisime juba meie ka täiesti innukalt ja pühas teadmatuses. Kuni Lauri lõpuks leidis õige puualuse ja seejärel suunati siis ka ülejäänud kamp õigemasse aianurka. Ja siis järgnes munade sisu avastamine ja siis keedetud munade lahti harutamine ja imetlemine ja …
Kas mäletate, kuidas lapsena sai loetud Bullerby lapsi ja seda kohta, kus Liisa oma väikeste õiekestega muna leidis ja kuidas nad imetlesid seda laia paella, millega see kinni oli seotud ja kuidas siis avastati, millised kommid seal suure muna sees olid. Ja mina imestasin lugedes, et küll see võib olla imeline tunne, kui niimoodi lihavõtete ajal mune saab otsida. Aga meie suguvõsas sellel ajal munaotsimise kommet polnud. Oli küll alati munavärvimise ja koksimise komme aga jäneseid… Neid meil ei käinud.Seda rõõmsam olen ma nüüd, kui meie lastel jänesed ringi tuuseldavad ja rõõmu toovad.
Panen siia posu pilte. Lihtsalt. Sest ise olen nii rahul ja kuidagi väga pidumeeleolus. Sest see vaimustuse vaatamine tekitab endas ka vaimustust. Ja kuigi ka jänestega on võibolla nii nagu päkapikkudega, siis mina olen ka tõeliselt jänesteusku. Ja seetõttu usun, et “meie eesmärk on alati tähtis!” . Seda viimast teatas muide mängu käigus Pauliine. Kujutate ette! Kolme poolene teatab” Meie eesmärk on alati tähtis!” . Selle peale pani Lauri käed rinnale risti ja ütles, et meie pensionipälv on kindlustatud. Sest Pauliinest saab ilmselt kunagi “tugevalt ületasustatud edukas poliitik”, sest need tema loosungid kõlavad aeg-ajalt ikka väga kõrgelennuliste valimislubaduste ja loosungitena.
Aga nüüd siis pildid!
Väike spikker, kuhu võivad jänesed mune peita.
Põõsaste alla…
Põõsaste peale…
Liivakasti nurka…
Nõmm-liivatee puhmasse…
Õunapuu alla lillepuhmasse
Kogutud korvitäis.
Munade avamine…
Tüdrukute õndsus….
Kõigi laste vaimustuse põhjus! Muinasjututeemalised sokolaadid. (siinkohal südamest tänud sõber Marmelaadile, kes lastele nii palju rõõmu tegi).
Iga muna jutustab erisugust lugu…
Maailma kõige kaunimad munad on ikkagi… Needsamad… Sibulakooresed.
Ja lõpetuseks soovin kõigile kaunist "lihamõttepühade" jätku!
ARVUTIRIKE JA JOHNNY DEPP’I KÕRVAKAD
Pikka aega ei ole mul õnnestunud mingit märki siia maha jätta. Ligi kuu aega. Uskumatu! See ei tähenda muidugi , et ma oleks lihtsalt näppe veeretanud. Eilegi õmblesin majapidamistuppa ühe kardinariba ja ühe korvi äärise ja 2 padjakatet. Aga nendest kunagi hiljem.lSest tehkem asju järjekorras.
Kõigepealt maadlesime Pauliine tervisega. Sai teine kuskilt viiruse, mis seisnes selles, et peaaegu nädal aega püsis palavik. Päeval alla 37,7 ei saanud. JA öösiti oli tavaliselt 39,1-39,2. Väsitav. Nii Punnale kui meile. Ühel päeval magas ta järjest nii palju , et õhtul arvutasin, et ärkvel oli ta kokku maksimum ühe tunni. Vahepeal ärkas, kais potil, jõi , sõi paar ampsu, ronis voodisse ja jälle… Magas nagu nott. Õnneks kadus palavik peale 6 päeva niisama äkki kui oli tulnud. Kuigi arst oli meile öelnud, et selline pika-palaviku virus on praegu liikvel, oli ikkagi üsna kurb oma pisikest niimoodi hall-uduste silmadega näha. Ja mitte miski seda palavikku tõesti alla ei võtnud.
Ja siis oli arvuti rikkis. Kohe päris rikkis. Ja mina olin poolteist nädalat ilma arvutita. Sattusin ühel hilisõhtul vaatama “Seksi ja linna “ mingit suvalist osa. Ja tundsin kohe, kuidas ma samastusin Carry Bradshaw’ga (mitte et ma muidu seda teeks, hoidku jumal selle eest!). Aga selles osas jooksis ka temal arvuti kõvaketas kuidagi kinni. Ja siis oli ta nagu abitu lind. Nii ka mina. Nagu tükike millestki väga tähtsast oleks ära võetud. Mure, kas ikka saab selle vana aga armsa risu tööle. Või peab ostma uue? Või millal minu oma korda saab? Jne.
Lauri sõber putitas teda. Üle nädala. Tööle sai. Loomulikult on mul ka tagasilööke, sest kõik minu kontaktilistid on kustutatud. Siis lemmikblogide ja igasugu huvitavate linkide oma. Samuti on kadunud minu isetegija jutud, mis ma Wordi ette valmis kirjutan, et siis “puhtalt” blogisse tõsta. Kadunud on paar jutujuppi, mis olid veel postitamata. Kadunud on mõned märksõnad ja mõtted, mida teha. Roosade prillide lugu on ka kadunud (Mea! Ma just mõtlesin sinu kunagisele kommentaarile ja mõtlesin, et nüüd panen selle üles). Ja arvuti on palju aeglasem, muudetud on mingeid fonte ja asju- ühesõnaga veidi võõras. Aga samas oma. Vahepeal käisin oma meile lugemas Lauri korralikust puutetundlikust ja muidu hääst läpakast aga… No ei ole see kõrgtehnoloogia minu rida. Ma olen ilmselt liiga “tuim tükk” , aga see üheaegselt puutetundlikult sobiva ikooni puudutamine ja samal ajal aktiveerimine on minu jaoks täielik müstika. Ajab lihtsalt nii närvi. Lõpuks tõi Lauri hiire, see veidi rahustas.
Aga nüüd proovin siis uue vana arvutiga midagi toimetada. Ja käsitööd ka arhiivi üles panna.
16. märtsiks telliti ühele sümmipäevalapsele minu käest Johnny Deppiga kõrvakad. Tegin mitu paari, et oleks valikut. Valiti neli paari. Pluss üks prooviks tehtud märk ka.
Sümmipäevalaps olla väga rahule jäänud. Vähemalt ütles nii tellija ja kingi andja:” See oli kõige ootamatum ja vingem kink, mis eal tehtud! Jee. Tänud ! Kunstnik sai kiidetud, loodan, et Amanda luksus!” No mis saab olla suurem tänu, kui see, et omanik rahule jääb ja õnnelik on.
Sellised need olid, mis valikusse said.
Nüüd enam nii pikka vahet ei jäta. Püüan oma vahepealsed tegemised üles saada.