Öeldakse, et inimene, kes pole kogenud tõelist valu, ei tea, mis on õnn. Kindlasti peab see paika. Mu isa tavatses alati öelda: “Inimesed kaotasid oma lähedased ja kogu vara ning saadeti Siberisse surema, nii et mis see siis selle kõrval ära ei ole”. Tal oli õigus, kõik siin maailmas on suhteline, sest alati leiab kümme korda rohkem inimesi, kes on veel hullemat kogenud.
Olen alati imetlenud ühe naise julgust ja optimismi, kuidas ta raskustest üle saab. Paljud teised oleksid tema asemel kaotanud ammu igasuguse usu ja lootuse. Ta on olnud vägivaldses suhtes ja teda on petetud, ta on rabelenud pikka aega lootusetus võlaorjuses, kaotanud sõbrad, aga iga kord, kui tundub, et nüüd on kõik väga hull, raputab ta kogu halva nagu möödaminnes maha ning astub enesekindlalt edasi. Kui temalt vahel hiljem mõne kogemuse kohta küsida, imestab ta siiralt, et kes seda vana asja enam mäletab, nagu oleks tegu olnud mõne tühise vahejuhtumiga. Samas tunnen veidi kadedust, et ta oskab nii hästi raskustega toime tulla.
Mind on juba aastakümneid vaevanud üks kaotus, millest ma olen vaikinud, teades, et see on mõjutanud kogu mu elu, otsuseid, valikuid ja ka hirme. Sel aastal möödub kolmkümmend aastat mu pinginaabri surmast. Oli aeg, kui ma mõtlesin tema peale iga päev, palju aastaid järjest. Kurbus ja äng, mis tema surmaga kaasnes, ei tahtnud kaduda.
|Elus tuleb ette paremaid ja halvemaid aegu, kuid vahel jäävad mõned sündmused aastateks hinge ja nende varjust on raske vabaneda.|