Ungari mustlasi hinnatakse eelkõige nende suurepärase musitseerimisoskuse tõttu, nende visuaalkultuuri ja kunstiharrastusi hakati aga süstemaatilisemalt uurima alles 1980. aastatel.
Mõistagi on mustlaspäritolu kunstnikke, kes vastavad professionaalse kunsti mõõdupuudele ja on kaasa läinud ungari kunsti üldiste suundumustega. Samas on mustlaste seas hulgaliselt naivistlikke maalijaid, kes on jäänud truuks omaenda traditsioonilisele, rahvakunstipärasele väljenduslaadile.
Temaatika poolest võib mustlasnaivistid jagada kahte rühma: ühed on eneseväljendusviisi leidnud unenägude ja nägemuste maalimises. Inimhinge sügavuses peituvaid heitlikke tundeid kajastavad nad spontaanselt maalitud fantastilistes inim- ja loomafiguurides, ekspressiivses liikumises ja irreaalsetes maastikes. Just selliste piltide kaudu sai 1980. aastatel laiemalt tuntuks János Balázs – mustlasest juhutööline, kes alustas 63 aastaselt oma unenägude maalimisega. Käesoleval näitusel esindavad seda suunda Jolán Oláh ja Mara Oláh.
Teine osa kunstnikke (nt Teréz Orsós, Gyöngyi Kalányos Ráczné) jäädvustavad aga eelkõige oma argiseid töid-tegemisi ja elu tähtsündmusi. Ühelt poolt on see sotsiograafiliselt huvitav ja väärtuslik materjal mustlaste elulaadist, teisalt pakuvad need vahetud, värvirõõmsad ja muinasjutulaadse vormikeelega pildid ka kunstilist elamust.
Näituse on koostanud mustlasfondi RomArt kogude põhjal János Rékasi ja Eestisse on selle vahendanud Ungari Instituut. Eksponeeritud on ligi 40 maali.
06.07.2005 – 04.09.2005