Sandra kirjutab, et:
Tänud Härrale ja Raadi köögile
Ükskord 5 aastat tagasi otsustasime Härraga, et elame veelkord aasta Tartus. Mul oli selja taga igasuguseid töökohaalaseid ämbreid ja konkreetselt öeldes oli kopp ees igasugusest pingutamisest asjade puhul, mis polnud nii kui nii päris Mina. Meid kumbagi ei hoidnud pealinnas ükski kohustus kinni, ent Tartus oli Härral lõpetamata asju pooleli küll.
Otsisime endale madalapalgalised tudengitöökohad ja saime soodsatel tingimustel elamiseks imekauni Raadi korteri. Kuna ma polnud kunagi nii avaras köögis saanud koduperenaist mängida, siis nautisin seda igal võimalikul hetkel, toitlustades ka hea meelega meie kuuvarjutusena esinevat korterikaaslast.
Ükskord tõi Härra mulle kingituseks “Koolibri koogiraamatu” ja mulle tundus laheda ideena alustada oma koogiblogiga, milles katsetan kõiki raamatusolevaid retsepte läbi. Ma küll üritasin mingit kunsti luua, aga mu pildid sellel ajal… oeh.Lähen kooli
Üsna pea sain ma aru, et töökoht ja trenn ei ole mu jaoks piisav, et päev mööda saata ja et midagi peaks ette võtma, et aasta Tartus muutuks natuke tähendusrikkamaks. Ja mitte kuigi tõsiselt mõtlesin kandideerida kutsekasse mõnda toitlustusalale. Saab, mis saab. Sain parasjagu pool aastat aega, et asja seedida ja jaanuaris algaski kool (sisuliselt tänu sellele, et Härra toimetuste tõttu Tartusse tulime). Kondiitri erialal. Õpe läks ladusalt, sest minu kui kõrgeltharitud inimese õpingute mentaliteet oli kindlasti tugevam kui keskmisel kutsekooli õpilasel, kellega enamasti arvestatud on. Ometi ei pidanud ma seda ikka veel mingiks Päris asjaks. Mõtlesin, et pigem nagu mõnus ja nunnu paber mu tagataskus.
Õpingute selgroog oli suvel kui pidi läbima kuuajase kondiitripraktika. Valisin tuntud ettevõtte pealinnas, kuigi minu kujutlus kondiitritööst hõlmas hoopiski väikeses restoranis või kohvikus töötamist, siis teadsin, et suuremast tööstusest saab hea kogemuste ja teadmiste pagasi. Ma ei eksinud sugugi. Sealne suurepärane peakondiiter, kellega meil oli üsna kiire klapp, suhtus minusse positiivselt ja õpetas juba siis mulle palju.
Elu tuli vahele
Seejärel astusin kampa teiste õppuritega, kellele sügiseks, poole õppeaasta keskel, pakuti võimalust viieks nädalaks sõita Taani kondiitripraktikale. Õnneks tuli sinna ka Lõuna-Eesti pliks B, kes on lihtsalt awesoo-mee ja, kellest sai hiljem oluline tõuge uute sammude astumiseks.
Aga kõigepealt oli B hoopiski tunnistajaks neljanda praktikanädala hommikul sellele, kuidas ma kempsust väljusin kahe triibuga pikal ribal. Nõndaks tegin viietunnise lõpueksami jaanuaris viiekuulise kõhuga, kohutavate selja-, pea- ja jalavaludega ja paraja iiveldusega. Ja ka seda tehes tundsin ikka, et kuna nüüd jäävad paratamatult tööalased eluküsimused mõneks ajaks tahaplaanile, siis kes pea annab, et ma paari aasta pärast üldse enam asjast huvitatud olen.
Sellest hoolimata hakkasin kodus tegema tutvusringkonnale tellimuste peale torte ja maiustusi. Olin ikkagi saanud juurde mõningaid teadmisi ja kibelesin neid rakendama.
Uue aja kevad
Troonipärija kasvas mühinal, mingil hetkel kui unetud ööd hakkasid selja taha jääma, tegin jälle koduseid tellimustöid. Ja lõpuks kasvas poiss nii suureks, et meil oli aeg hakata kaema elu väljaspool koduseinu. B, kes vahepeal oli asunud vastutusrikkale töökohale sinna samma, kus ma koolisuvel praktiseerisin, hakkas mind sinna tööle meelitama. Positiivselt oli meelestatud ka peakondiiter, kes mind kenasti kolme aasta tagusest ajast mäletas. Mulle anti vastutulelikult osaline koormus ja see jättis mulle võimaluse olla suurema osa kuust ikkagi pojaga kodus. Aga trenn hakkas pihta. Sain teada, et ma ei tea ikka mitte midagi. Sellest hoolimata tundub mulle, et mind on seal selle esimese vasttäitunud aasta jooksul ikka hästi hoitud ja lugu ka peetakse. Pikad tööpäevad toitlustusäris on väga koormavad, küsi sama sektori inimeselt, kellelt tahes. Aga need on kõik ikkagi jube ägedad. Sain oma elu esimesed kondiitri-kolleegid ja nemad on kõik huvitavad ja energilised inimesed, kellelt on koguaeg midagi õppida. Ja mis kõikse ägedam – ma saan lasta fantaasial lennata ja teha seda, mida tõeliselt naudin. Mul on vahendid, mentorid ja tingimused. Kodus teen ka torte ja kooke, siis armastan kasutada hästi värskeid ja koduseid ja kõige rohkem oma kodupeenra tooraineid, jääda nii maitses kui välimuses naturaalsuse juurde, aga töö juures tahaks kõikide nende võimaluste juures teha just mingisuguseid eneseületusi ja õppida kasutama ägedaid tehnikaid.
Kodused (2) versus tööl:
Olen tänulik, et mul on töö, mida teha armastan. Ma loodan, et see paistab välja ka neile, kellele ja kellega tööd teen. Aga mu jutu pealkiri oli niikuinii vale, sest H (peakondiiter) ütleb, et kondiitrist saab kondiiter kolme aastaga. Aga õnneks ütleb ta ka, et minu puhul see ei kehti 🙂 🙂 🙂