Kui Väike Mees ja Väike Naine 3 aastasteks said, siis otsustasin, et on paras aeg neile rahateenimise võlusid tutvustada.
Palusin neil ühel hommikul klotsid põrandalt ära korjata ning lubasin tasuks 20 senti. Mees käivitus kohe: alguses korjas klotse tükitööna ent suht ruttu adus ta, et efektiivsuse näitajad paranevad mõnda abivahendit kasutades- otsis mu koristustarvikute kapist kühvli ja harja ning sai kiirelt tööga ühele poole. Andsin talle teenitud palga ning mehe silmad lõi kohe särama misjärel palus lisatööd, mida ta ka sai. Samal ajal asusin mina otsima naist, kes oli järsku kuskile kadunud.
Jõudnud tuvastada, et lastetoas teda ei ole, väljubki vannitoast särasilmne, kuumast vannist kaunilt õhetav väike daam.
„Ma käisin vannis!“ ütleb ta üleolevalt, eeldades, et keegi ju ei saanud sellest ise aru. Palub nuusutada juukseid, kas ikka on piisavalt lõhnavad.
„No selge, aga kas sa nüüd siis ka veidi koristad, et raha teenida? Kohe lähete ju issiga poodi!“
Naine toetub korraks diivani servale, krutib sõrmede vahel niiskeid juukseotsi, mõtiskleb veidi ning vaatab rahuoleva ilmega iga naise jaoks imelist vaatepilti: tööd rabavat meest.
Lõpuks otsustab ühe (ÜHE!) klotsi siiski tooli alt eemaldada, kuigi ta teab, et ta saab selle eest ainult 5 senti ning sellega ei saa poest poolt kommi ka.
Poodi mineku aeg on kätte jõudnud ning mul terendab ees arvatavasti 30 minutit aega iseendale – mõnus 🙂
Hommikukohv rahulikult joodud ning dushi all käidud ja naasebki poest õnnelik perekond. Esimesena uhkustab oma saagi üle Väike Mees: pulgakomm ja jogurt.
„Nii tubli poiss, näed siis kui tore, kui on oma raha, eks!“ kiidan teda südamerahus.
Ja siis ilmub esikust Väike Naine ning üllatus, üllatus: täpselt sama noosiga!
„Nu kallike, kust sina siis raha said?“ pärin ma muiates.
„Poisid andsid jou,“ ütleb ta üleõla ning kiirustab laua taha kingitud saaki mekkima.
Ma ei tea, kas ma olen siin varem maininud, et nad mõlemad ütlevad „ju“ asemel „jou“ tänase päevani (4 aastased) juba 2 aastastest saati ning mõnda konteksti sobib see ikka ülihästi 🙂
Mingi aeg hiljem Nõmme turu kohvikus, kus me sageli käime, on mehel endiselt raha väärtus paremini selge, kui naisel.
Siseneme ning aksessuaarid kiirustavad kohe jäätise leti juurde.
Mees tutvub erinevate valikutega ning uurib siis minu käest: „Emme, kas see jäätis maksab palju raha?“
„No ikka, kõik asjad maksavad raha!“
Mees valib sobiva välja – siirdume kassasse.
Väike Naine on aga salamahti mahlakülmikust juba sobiva kõrrejoogi välja valinud, istub rõõmsalt laua taga ning vaatab jooki limpsides unistades aknast välja.
Hõikan väikest naist, et „Uu, kuule kallike, selle joogi eest peab maksma ka!“ ning palun ta siis endaga kassa juurde kaasa, et poolenisti tarbitud jook kinni maksta.
Väike naine on tooli külge tardunud, suunurgad alla veninud ja silmis jube pettumus: „Ma lähen üldse siit kohvikust minema!“
„Miks siis kallike? Ei pea ju minema- tule lihtsalt siia ja ma maksan joogi eest ära, sest nii peab. Kõikide asjade eest peab maksma.“
„ Ei tule ma kuskile!!! Ma lähen siit kohe minema, sest te kõik koguaeg käsite mul maksta!“ on segaduses naine taaskord välja vihastatud.
Kõige tipuks üks lugu sellest ajast, kui nad 4 aastasteks said.
Ühel õhtul, enne magama jäämist, tahab Väike Naine ilmtingimata korraks voodist välja minna, et vaadata kui palju tema rahakotis raha on.
Mina tean juba niigi, et tema rahakott on aja jooksul kosmeetikakotiks muundunud ning et selle sisust ei leia ainsatki senti. Lisaks tean ma, et ta laenas seda kosmeetikakotti ühele lasteaia sõbrannale ning ma pole üldse kindel, kas see enam kodus ongi.
Ütlen vaikselt uuesti, et ei, praegu ei lähe enam midagi vaatama, sest on uneaeg.
Siis aga selgub, et rahakott on voodile ikkagi piisavalt lähedal ning sutsti on naisel riiuli juures käidud ning rahakott (mehe oma!) käes.
Selle peale poolunes mees virgub ning juhib alguses rahulikult tähelepanu sellele, et see on tema rahakott.
„Ei ole, see on nüüd minu oma!“, tuleb enesekindel vastus.
„Kuulge, rahunege nüüd palun maha,“ sekkun ning kinnitan, et jah, see on mehe oma.
Naine ei taha alla anda ning võitleb edasi seni, kuni mehel jaks otsa saab ning pisarad voolama hakkavad. Njah, ka mehed nutavad… 🙂
Teen riikliku lepitajana kiire ettepaneku, et ostan neile mõlemile uued rahakotid, mis on täiesti erinevad, et nad ei saaks neid kunagi enam sassi ajada.
Aga kui läheb värvi ja mudeli valikuks, siis tekib ikka olukord, kus mõlemad tahavad täpselt sama värvi ja sama tegu.
„No olgu, võtke siis ühte värvi aga kuidas te siis neil vahet teete? Äkki tätoveeriks midagi nende peale?”pakun enda arvates geniaalse lahenduse.
(Ma ei jaksanud tol hetkel graveerimise tehnoloogia olemust neile selgitada. Vana tuttav tätoveering, mida tänapäeva laps igast mängutoast/üllatusmunast kingitusena kaasa saab, tundus unise peaga mugavam).
„Jaaa!“, on mõlemad vaimustuses.
„Mina tätoveerin Markuse omale lilled,“ ütleb naine ning lisab, et see on sellepärast, et Markus on talle nii kallis.
„Väga ilus mõte, Hanna, aga mis sa enda omale siis tätoveerid, lilled on ju tavaliselt sinu lemmikud?“ uurin.
Naine mõtleb ja mõtleb kuid vahelduseks tuleb hea idee hoopis mehel ning ta teeb kõike eelnevat arvestades ikka väga „meheliku“ valiku, öeldes:
„Mina tätoveerin Hanna rahakotile lamba!“ 🙂
Ja Väikesele Naisele see sobis, sest lambad on ju nii nunnud 🙂