Vaeseid oli kombeks nimetada “nendeks, kellel pole midagi”. Aga 2011. aastal oli rohkem kui 95 protsendil vaesuspiirist allpool olevatest Ameerika majapidamistest elekter, veevärk, vesiklosett, külmik, pliit ja värviteler.
Aasta lõpp 31. detsembri südaööl on kokkuleppeline. Majandusaasta aruannete esitamise tähtpäev on 30. juuni, et oleks võimalik tulud ja kulud korralikult kokku arvata. Ja nagu nädala ilmavaatluste põhjal ei saa suurt midagi järeldada kliima püsimise või teisenemise kohta, nii on ka inimajaloo suundumuste hoomamiseks vaja pikemat perspektiivi kui kalendriaasta. Heitkem siis pilk paari viimase sajandi arengutele.
Edmund Burke tabas midagi inimloomust iseloomustavat, kui ta 1770. aastal sedastas: “Kurta selle aja üle, milles elame, nuriseda praeguste võimulolijate üle, hädaldada mineviku pärast, kavandada ekstravagantseid tulevikuootusi on suurema osa inimkonna ühises loomuses.” Tal on õigus – sama võiksime nentida praegu. Inimene jääb samaks. Kuid ühiskond võib olla üpris erinev.
Üsna pea toimus Suur Prantsuse revolutsioon. Ega see väga vale olnud, kui otsustati kehtestada uus ajaarvamine, mille nullpunktiks valiti 22. september 1792. Valgustusajastu ning teadus- ja tööstusrevolutsioon on maailma põhjalikult muutnud.
Võtame näiteks elektri, millel on praegu päratu roll meie olmes. Kui vool katkeb, jääb elu – vähemalt linnas, suurlinnadest rääkimata – peaaegu seisma.
Õpetlik on vaadelda võitlust öö pimeduse vastu. Majandusteadlane William Nordhaus on arvutanud, et inflatsiooniga kohandatud miljoni luumentunni (kogus, mida on vaja, et aasta jooksul iga päev kaks ja pool tundi lugeda) hind on alates keskajast langenud kaksteist tuhat korda, umbes 35 500 naelsterlingilt 1300. aastal vähem kui kolmele naelsterlingini tänapäeval.
Valguse hind läheneb pidevalt nullile
Nagu näitas Adam Smith, “iga asja tegelik hind on selle asja omandamise töö ja vaev”. Nordhaus arvutas välja, kui palju pidi inimene eri ajastutel töötama, et teenida välja tund aega valgust lugemiseks. Babüloonlane aastal 1750 eKr pidanuks rügama 50 tundi, et lugeda seesamiõlilambi valgel ühe tunni oma kiilkirjatahvleid. Aastal 1800 pidi inglane rassima kuus tundi, et tund aega rasvaküünalt põletada. Aastal 1880 läks vaja 15 minutit tööd, et põletada petrooleumilampi tund aega; aastal 1950 kaheksa sekundit hõõgpirni puhul, ja aastal 1994 pool sekundit tunni eest luminofoorlambi valgel. See on 43?000kordne hinnalangus kahe sajandi jooksul. Täitsa pöörane! Ja sellega pole areng läbi: Nordhaus avaldas oma artikli enne, kui LED-pirnid turu üle ujutasid.
See on efektne näide, kui palju on kasvanud komfort ja kui endastmõistetavaks me peame neid mugavusi, mis on meie ajastu käsutuses. Minu poisipõlves ei olnud maal elektrit. Ajasime läbi petrooleumilambiga. Just selle tõttu võiks mõelda pikemale perioodile, kui me kurdame praegu, et elektri hind on viimastel kuudel kerkinud.
Me vajame elektrienergiat muidugi paljuks muukski peale valgustuse. Ainuüksi pesupesemisele kulunud aeg langes ligi 12 tunnilt nädalas 1920. aastal praeguse poolteise tunnini. Hans Rosling väidab, et tänu meile “pesupäeva” vabaks andmisele väärib pesumasin tööstusrevolutsiooni suurima leiutise nime.
Eluiga pikeneb kogu inimkonnas, sealhulgas maailma vaeseimates riikides märksa suurema kiirusega kui rikastes.
Eesti keeles ilmus äsja Steven Pinkeri “Valgustusajastu tänapäeval. Kaitsekõne mõistuspärasusele, teadusele, humanismile ja progressile” (2018), mille kohta Bill Gates ütleb: “Minu kõigi aegade uus lemmikraamat.” Pööraselt optimistlik!
Pinker võtab ette elu erinevad küljed ning näitab, millist edu neis on saavutatud. Tsiteerib majandusajaloolast Johan Norbergi: me kipume arvama, et “liigume aasta lähemale surmale iga aastaga, mil me vananeme, ent XX sajandi jooksul lähenes keskmine inimene surmale vaid seitse kuud iga vananetud aasta kohta”.
Eluiga pikeneb kogu inimkonnas, sealhulgas maailma vaeseimates riikides märksa suurema kiirusega kui rikastes. “Perioodil 2003–2013 pikenes keskmine eluiga Keenias peaaegu 10 aasta võrra,” kirjutab Norberg. “Pärast kümmet aastat elu, armastust ja heitlust polnud keskmine inimene Keenias kaotanud ainsatki aastat oma järelejäänud elueast. Kõik olid saanud kümme aastat vanemaks, ent surm polnud astunud sammugi lähemale.”
Ameeriklane läheb tänapäeval pensionile 62aastaselt – sada aastat tagasi suri keskmine ameeriklane 51aastaselt. Mujal palju varem. Tänapäeval on keskmine eluiga maailma vaeseimas riigis (Kesk-Aafrika Vabariigis) 54 aastat (Eestis on meeste oodatav eluiga 74,4 ja naistel 82,8 aastat). Sünnitussurmade määra langus XVIII sajandi lõpust on 300kordne, langedes 1,2%-lt 0,004 protsendile.
Pinkeri tüse teos (670 lk) pakub kümneid vaimustavaid tabeleid ja graafikuid, mis tõestavad, kui turvaliseks ja mõnusaks on muutunud elu Maal. Kahe sajandi jooksul on äärmusliku vaesuse määr maailmas langenud üheksakümnelt protsendilt kümnele, pool langusest on toimunud viimase 35 aasta jooksul.
Tänane vaene elab nagu eilne rikas
Perioodil 1820–1900 maailma sissetulekud kolmekordistusid. Uuesti kolmekordistusid need 50 aastaga. Järgmiseks kolmekordistumiseks kulus vaid 26 aastat ja ülejärgmiseks veel 33 aastat. Maailmamajanduse kogutoodang on kasvanud peaaegu 100 korda aastast 1820, mil toimus tööstusrevolutsioon, ja peaaegu 200 korda alates valgustusajastu algusest. Tööviljakuse kasv on olnud metsik. Näiteks XIX sajandi keskpaigas võttis 25 mehel tonni vilja koristamine ja peksmine terve päeva, tänapäeval saab üks inimene teraviljakombainiga selle tehtud kuue minutiga.
Tehnoloogia ja globaliseerumine on üheskoos muutnud seda, mida tähendab olla vaene inimene. Stereotüüpne ettekujutus vaesest oli luider kehvik kaltsudes. Tänapäeval on vaesed sama ülekaalulised kui tööandjad. Vaeseid oli kombeks nimetada “nendeks, kellel pole midagi”. 2011. aastal oli rohkem kui 95 protsendil vaesuspiirist allpool olevatest Ameerika majapidamistest elekter, veevärk, vesiklosett, külmik, pliit ja värviteler. Rikkad on saanud rikkamaks, ent nende elu pole nii palju paranenud. Warren Buffettil võib olla rohkem konditsioneere kui enamikul inimestest ja need võivad olla uhkemad, ent juba fakt, et enamikul vaestest ameeriklastest on õhukonditsioneer, on hämmastav.
Mida komplekssem on süsteem, seda vähemast piisab tema häirimiseks.
2008. aastal oli maailma rahvastikul, tollal 6,7 miljardil, võrdne sissetulek lääneeurooplasega aastal 1964. Äärmuslik vaesus kaob ja maailm muutub keskklassiks. Aastail 1961–2009 suurenes toidu kasvatamiseks kasutatud maa hulk 12%, ent tänu rohelisele revolutsioonile kasvas toidu kogus 300%.
Jne, jne. Kõik on suurepärane. Kui ei oleks mõnda “aga”. On loomulik, et inimesed tahavad kõikjal elada hästi. Ja sama loomulik ehk paratamatu on, et vastavalt kasvab ökoloogiline jalajälg. Näiteks: 1962 olid Botswana ja Burundi võrdselt vaesed 70dollarise aastasissetulekuga inimese kohta ja kumbki riik ei emiteerinud mainimisväärselt CO2. 2010. aastal teenisid botswanalased 7650 dollarit aastas, 32 korda rohkem kui endiselt vaesed burundilased, ja emiteerisid 89 korda rohkem CO2.
Mida komplekssem on süsteem, seda vähemast piisab tema häirimiseks. Kes oleks uskunud, et koroonahaigus halvab kogu maailma toimimise? Ja toob välja meeletu hirmu vaktsineerimise ees. Veel on meie riik nii rikas, et olla ebaõnnes süüdlane ja maksta surma korral kompensatsiooniks 300 000 eurot.
Nagu täheldas Benjamin Franklin: “Nii mugav on olla ratsionaalne olend, sest see lubab meil mõelda välja põhjenduse kõigele, millele soovime.” Pinkeri sõbra Hans Roslingu “Faktitäius. Kümme põhjust, miks me maailmast valesti mõtleme?– ja miks asjad on paremini, kui sa arvad” on sama paduoptimistlik. Nad eiravad vääramatuid tõiku planeedi piiridest, millele juhib tähelepanu Pentti Linkola samuti lõppeval aastal eesti keeles ilmunud raamatutes “Teisitimõtleja märkmed” ja “Ellujäämise küsimus”.
Nassim Nicholas Taleb toob ilmeka võrdluse. Lihunik toidab kalkunit tuhat päeva. Iga lõppev päev lubab kalkuni analüütikutel kinnitada, et lihunikud armastavad kalkuneid “üha suurema statistilise usaldusväärsusega”. Lihunik jätkab kalkuni nuumamist, kuni tänupühani jääb mõni üksik päev. Siis saabub tund, mil kalkun olla pole üldse hea mõte.
Telefonside jälgimisprogrammid on laialt saada. Demokraatlikele ühiskondadele avaldab see vapustavat mõju.
Juuli keskel lõhkes pomm. 17 meediaettevõtte uuring paljastas, et kümned riigid nuhivad Iisraeli firma NSO programmiga Pegasus ajakirjanike ja teisitimõtlejate järele. Ent paugu kaja haihtus kuidagi tühjusse. Eks oli jah midagi ja küll on ennegi nuhitud ja keda see ikka väga üllatas…
Ometi kuulutas kõmakas täiesti uue ajastu saabumist. Märkamatult on meie silme all toimunud areng, mis peaks eriti demokraatlikes riikides elavatel inimestel kõhu alt õõnsaks võtma.
Lühidalt kirjeldavad eksperdid Pegasust kui programmi, mis tungib sihtmärgi telefoni ja avab seal omanikule märkamatult akna. Programmi omanik saab kõnesid pealt kuulata, telefonis leiduvat lugeda ja soovi korral kaamera käivitada.
Sellest pole enam kasu, kui terroristid või uimastikaubitsejad suhtlevad krüpteeritud kanalites nagu WhatsApp või Telegram, mille „signaali” pealt kuulata võib olla sisuliselt võimatu. Piisab, kui lõppjaamast ehk telefonist endast läheb otsepilt sinna, kuhu vaja. Eriteenistuste tööd see kindlasti lihtsustab ja kui hästi läheb, aitab nuhkvara ühiskonda turvalisemaks muuta.
Aga kui ei lähe hästi? Väljatulnud juhtumite järgi teame ju Eestistki, kui suur kiusatus on nuhkida kasvõi elukaaslase või „eksi” terviseandmete järele isegi siis, kui on teada, et iga niisugune samm jätab jälje. Ent kui vahelejäämise hirmu üldse pole? Ja nuhkida tahaks mitte isiklikust kättemaksuhimust, vaid selleks, et kümne küünega võimust kinni hoida?
Esimene pääsuke
Vaatame ajas natuke tagasi. NSO-nimeline kompanii jõudis esimesena avalikkuse huviorbiiti 2018. aastal, mil Saudi Araabia konsulaadis „jäi kadunuks” dissidentlik ajakirjanik Jamal Khassogi, kes hiljem välja imbunud info järgi tapeti ja tükeldati. Paar kuud hiljem andis teine Saudi Araabia dissident Omar Abdulaziz NSO kohtusse, väites, et tolle tarkvaraga oli Khassogi kadumisele eelnenud kuudel loetud sadu nendevahelisi sõnumeid. Võimalik, et sealt saadi otsest teavet, millega ajakirjanik surma meelitada. Kohtuprotsess kestab seniajani. Igal juhul pidas kohtunik tõendeid piisavaks, et mitte rahuldada NSO taotlust kohtuasi lõpetada.
Washington Post, kelle kolumnistina Khassogi töötas, uuris seepeale asja lähemalt ja sai teada, et Saudi Araabia oli tõesti saanud Iisraeli valitsuselt loa osta NSO tarkvara, sest Tel Aviv soovis oma Iraani-vastasele sunni liitlasele rõõmu valmistada.
Hiljuti avalikuks saanud teave näitab, et asi läheb saudidest märksa kaugemale. Nuhktarkvara on jõudnud üle 50 riigi käsutusse. Ja sihtmärgid pole kaugeltki üksnes tüüpilised kriminaalid, kaugel sellest. Ikka inimõigusaktivistid, ajakirjanikud ja muu kahtlane seltskond.
Mitte ainult Saudi Araabia sugustes autokraatlikes riikides, vaid ka enam-vähem toimivas demokraatias nagu Maroko või India. Ja… Ungaris. Euroopa Liidu riigis, mis peaks vähemalt kirjatähe järgi tegutsema samas õigusruumis kus meiegi.
Demokraatia kriis
Ajakirjanikud tegid kindlaks, et vähemalt 37 Pegasusega pealt kuulatud telefoni kuulusid kindlasti Ungari elanikele ja tegelikult võis neid olla 300 ringis. Kindlalt on teada, et pealt on kuulatud kaht ajakirjanikku, Szabolcs Panyit ja Andr?s Szabót.
Kuna NSO on müünud oma tarkvara (vähemalt ametlikult) üksnes valitsustele, on järeldus ühene: riigi salateenistus kasutab omaenda ajakirjanike vastu tarkvara, mida Iisrael ise turustab kui relva. Ja kes teab, kelle vastu veel. Prantsuse president Emmanuel Macron igatahes laskis pärast paljastuste ilmsikstulekut oma telefoni välja vahetada.
See, mis ajakirjanikele paljastus, tähendab uut, täielikku madalseisu isegi riigile, mis on mandunud peaminister Viktor Orb?ni valitsuse ajal sujuvalt demokraatlikust mingiks hübriidrežiimiks. Riigiks, kus suurem osa meediast on otse ja kaudselt riigi kontrolli all, kohtutes langetavad otsuseid peaministri liitlased ja kõike seovad valitsusjuhi lähiringkonda viivad korruptiivsed rahaniidid. Orb?n on ka Euroopa suurim illiberaal, nagu ta uhkusega kuulutab.
Võib vaielda, kas liberaalseid väärtusi jalge alla trampiv riik saab kuuluda Euroopa Liitu. Pigem ikka. Ent õigusruumi väänamisega on märksa tõsisem lugu. Mitte et Euroopa Liidul oleks reaalset sisemist ühtsust ja jõudu Ungarit käsile võtta. Seega saab režiimi kriitikute jälitamisest de facto Euroopa õiguse osa.
Ent see pole veel kõige hullem.
Mitte üksnes riigid
Tegelikult oleme me kõik, igaüks meist, ühtäkki otsekui kärbes peeglil luubi all. Ja me ei tea, kelle luurav silm teisel pool suurendusklaasi meid põrnitseb. FSB? CIA? Kapo? Neid me tunneme ja teame. Samuti nagu me teame maast madalast, mida halba kätkeb endas alkohol, isegi kui teinekord ei oska midagi ette võtta. Kuid põhimõtteliselt on ettekujutus olemas. Ja siis tulevad narkootikumid…
Ühesõnaga, ei maksa teha endale illusioone. Sellist nuhktarkvara võib kui mitte juba praegu, siis järgmisel aastal osta endale enam-vähem igaüks.
Läheme jälle veidi ajas tagasi. 2013. aastal sai ka ülejäänud maailm veidi targemaks sellest, mida valitud isikud Ameerikas niigi teadsid. Üks kahtlemata andekas tüüp, Edward Snowden, andis Guardiani ajakirjanikele üle teabe selle kohta, milline on Ameerika Ühendriikide suutlikkus elektroonilisel suhtlusel kätt pulsil hoida. Ja kuidas seda täiesti süüdimatu ükskõiksusega rakendatakse ka liitlaste peal. Was für ein interessantes Gespräch haben Sie gestern gehabt, Frau Merkel!
Muidugi oli juba seegi šokeeriv, aga vähemalt selles ulatuses, mida me teame, siiski kraad viisakam. Jah, NSA, kus Snowden töötas, nuhkis ka ameeriklaste järele, aga vist siiski ei sihitud teadlikult poliitilisi oponente. Mitte nagu Watergate’i skandaali ajal.
Ent NSO (kuidagi ei taha uskuda, et akronüümi sarnasus on juhuslik) ei küsi, kelle puhul tema programmi rakendatakse. Tema vaid müüb ja peseb käed puhtaks. Kui kuskil puhkeb skandaal, eitab jõuliselt enda osalust.
Kes tahab, võib neid ju ka uskuda, vahet pole. Nagu Venemaal maapaos elav Snowden ise vastse skandaali valguses märkis, näitab see üksnes, et tehnoloogia on jõudnud valitsuse hämaratest salalaboratooriumidest turule. Mine, kauple ja osta.
„Need inimesed pole arendajad, nad ei arenda midagi kasulikku,” sõnas ta ajakirjale Die Zeit antud intervjuus. „Nad on nakatajad. Nad külvavad telefonidesse haigusi. Nad otsivad nõrkusi, vaktsineerimata sisenemispunkte. Nad on otsekui tööstus, mis toodab nimme vaktsiinidele vastupidavaid koroonaviiruse variante.”
Snowdeni hinnangul pole näha, et keegi isegi üritaks tärkavale tööstusharule piiri panna. „Nad panevad inimesi vangi, korraldavad nende tapmise. Jutt on erakompaniist, mis häkib nagu omal ajal NSA. See peaks hirmutama meid rohkem kui miski muu, sest jutt pole enam ühest ettevõttest, vaid tervest tööstusharust.”
Mõistagi ei saa sellise tööstuse ulatusest lugeda majandusaasta aruannetest. Mida ütleb näiteks teadmine, et NSO kasum oli kolm aastat tagasi tagasihoidlik 250 miljonit? Aga tema konkurentidel? Polegi tähtis. Mida aeg edasi, seda rohkem peaks toimima massiefekt.
Edasi tulevad teenusepakkujad, kes teevad väikese tasu eest „päringuid”. Jne, jne. See on üksnes loogiline areng ja ei maksa naiivselt ripsmeid ripsutades unistada, nagu suudaks mõni regulatsioon seda pidurdada.
Nii et, hea lugeja, ei kulu palju aega, kui sinagi saad soovi korral oma naabrimehe, aga miks mitte ka selle teksti tagasihoidliku autori telefoni üle võtta. Ning naabrimees sinu oma ja mina omakorda… Saate isegi aru. Veel üks privaatsuse illusiooni barjäär on purunenud.
Mida tähendab see ühiskonna arengule? Suletud maades teavad dissidendid, et on veel rohkem üksi. Ja valitsused teavad neist palju rohkem. Aga kas avatud ühiskondades suurendab igaühele kättesaadav, peaaegu kommunistlik Suur Vend pigem usaldust või sunnib inimesi otsima kapseldumiseks erakorralisi meetmeid? Saame näha. Lähemas perspektiivis tasub olla valmis tõelisteks sigadusteks ja tülgastavateks andmeleketeks.
EESKUJU | Hiinlastel järjekord ukse taga
Ega varjudes liikuvad kompaniid pole ainukesed, kes soovivad teenida oskusega vaadelda ja järeldusi teha. Juba mõnda aega turustab oma vastavaid tehnoloogiaid Hiina, kelle näotuvastussüsteeme ja erinevate andmekogude ühildamist lihvitakse täiuslikkuseni uiguuride peal Xinjiangis.
Kaubaks ei lähe üksnes näotuvastus. Niisama tarvilikuks on kujunenud tarkvara, mis aitab poliitilistel teisitimõtlejatel silma peal hoida. Vabaühenduse Freedom House andmeil on Hiina järelevalvesüsteeme praeguseks ostnud 18 riiki – peale tüüpiliste kahtlusaluste, nagu Usbekistan ja Araabia Ühendemiraadid, ka näiteks Saksamaa. Kokku 36 riigi ametnikud on saanud hiinlastelt koolitust õppeaines „avaliku arvamuse suunamine”, mis Hiina mõistes tähendab tsensuuri.
Tundub düstoopiline? Kõige hullem on see, et võime Hiina stiilis kontrolliühiskonda jõuda rahvahulkade aplausi saatel. Eks kadesta nii mõnigi Hiina „sotsiaalset punktisüsteemi”, kus hästi käituvad inimesed saavad teistest rohkem privileege. Eriti halvasti käituvad aga…
Ent keda nad ikka huvitavad? Süsteem häälestatakse ikka nii, et keskmine kodanik end hästi tunneks. Ja kui mõnikord punktisummat punase tulega üle tee mineku eest kärbitaksegi, pakub lohutust teadmine, et kuskil keldrites hoitakse kinni temast märksa jälgimaid, paati kõigutavaid ja korda õõnestavaid tüüpe. Ja kui ta väljendab selliste suhtes valvsust, küll see liiklusrikkumise eest kaotatud punktid kuhjaga tasa teeb.
Ärge lootkegi, et inimnäoline Orwell meilgi paljudele võimaluse korral meeldima ei hakkaks.
Nipp kõigile, kes juuli leitsakupäevadel parmudega hädas: kui tahad neid pildistada, ei tule nad ligi mitte iialgi! Kui tahad rahus päevitada, on nad kohal.
Metsanaine Aira Toss ütleb, et veel kindlam, kui keha päikese jaoks paljaks võtta, on reha või mõni muu tööriist kätte haarata – töötegija higi meeldib parmudele kõige rohkem. Ka suurte loomade lähedus meelitab neid.
Kõige verejanulisemad ongi nad praegu, juuli esimesel poolel, kui emastel parmudel kõige ägedam munemise aeg.
Naisõiguslastel ei tasu parmude elukommetesse süveneda, sest üheselt tekitavad need kõva sümpaatiat meessoo suhtes: vaid emased on need, kes pärast viljastamist ihkavad ainult ja ainult verd. Isased parmud toituvad taimsetest mahladest, nektarist.
Üldiselt on vereimeja tulekut ikka märgata, kuid üks sort parmusid, need hallid, keda mõnel pool nimetatakse ka pimeparmudeks, üllatavad ootamatult.
Nemad on need, kes ei hooli ainult palavast päevast, vaid võivad välja ilmuda ka õhtuti, varjus ja lausa pimedas.
Ent parmusid ongi mitut sorti. Tartu entomoloog ehk putukateadlane Jaan Luig õpetab internetis nendel vahet tegema, väites, et parmud on kärbselised, keda jaotatakse kolme suuremasse rühma.
Kõige suuremas rühmas on läbipaistvate tiibade ja vöödiliste silmadega n-ö tavalised parmud (perekonnad Tabanus, Hybomitra, Atylotus).
Teises on väiksemad tumedalaiguliste tiibade ja kirjude täpiliste silmadega kibunad (perekond Chrysops).
Kolmandas rühmas (perekond Haematopota) on hallid, marmorja tiivamustriga sõgelased. Peale kõigi nende üks suhteliselt harva kohatav parmlane, kes meenutab välimuse poolest mesilast.
Luigi järgi on Eestis parmusid 36 liiki. Neid rühmades täpsemalt määrata on aga vaevaline. Näiteks suure veiseparmu ja sudeediparmu eristamisel peab oskama vahet teha ka taguotsamustri kolmnurkadel…
Nn hall parm tekitab pildistades lausa meeltesegadust, kuna makroobjektiivi abil muutub ta imeilusaks putukaks, kel kaunid värvilised silmad ja mustrilised tiivad.
Just parmude silmad on kui imetegu! Kõikidel parmudel on värvilised, triibulised või täpilised kaunid silmad – kui vaid mahti oleks vereimejale lähedalt otsa vaadata.
Lätlased ja tuhat kollast
Raikküla Farmeri karjakud ütlevad, et laudast ei tasu parmu otsida – need on lehmade kallal ikka karjamaal. Ootamatult avastame parmuuputuse aga lüpsiplatsiruumi akna pealt.
Klaasil on lendamas kolme sorti parmusid – hiigelsuured, kelle ristime veiseparmuks (igaks juhuks jääb võimalus, et on sudeediparm), keskmist sorti läbipaistvate tiibadega parmud, kellele nimetust ei oska anda, ja on ka väikesi hallitiivalisi.
Üks keskmine tuleb jalga hammustama – vereohver pildistamise nimel…
Kui lõuakäärid nahasse vajutatakse, on ikka valus küll. Parm surub oma lõuad imedes aina sügavamale, on lõpuks ise lausa upakil, ja kui lõpetab, jääb nahale veretilk. Neli hammustust kannatan välja, parm oleks jätkanud…
“Eile käisin metsas, jätsin töötava mootoriga auto korraks metsaserva,” jutustab lüpsiplatsil parme püüda aidanud mees. “Kui tagasi tulin, oli auto parmusid täis, neid oli seal ikka tuhat. Need on sellised kollakad, keda kutsume ka lätlasteks…”
Kehtna karjaaias püsimatult liikuvate hobuste kohal on näha suuri lendajaid. Õnneks on nõrga tuulega ilm ja parme seetõttu vähem.
Aga muidu peetakse talli juures kõige hullemaks neid suuri, keda kutsutakse helikopteriks, kuna nad lendavad kohale isevärki põrinaga ja ajavad hobuseid hulluks.
“Üldtunnus on, et vihma eel tegutsevad kõik parmud väga intensiivselt,” selgitab Kehtna hobusemees Kalju Laiapea, kes räägib, et põhiliselt käivad hobuste kallal hallid parmud (“need tohmused”), “ühed kirjud” ja kolmandaks suured, kes hammustavad väga valusasti.
Parmud ka valivad objekti. Näiteks tumeda hobuse peale tullakse sagedamini, heledama peale harvemini.
“Usun, et see, keda just hammustama tullakse, sõltub paljudest asjadest. Näiteks stressis inimest rünnatakse rohkem ja ilmselt kehtib see ka loomade suhtes,” on Laiapea tähele pannud.
Kalju Laiapea meenutab, et kunagi kolhoosiajal oli olemas tõhus parmuvastane määre, mis aitas ühe määrimisega hoida putukaid loomadest pool päeva eemal.
Määrde koostist ta ei mäleta – kas midagi ihtüooli või tökatiga.
“Kui siin oli Bolševiku kolhoos, kirjutas üks mees kord Listi-nimelisele hobusele määrdega ühele küljele “Listi” ja teisele “kolhoos Bolševiku esimene brigaad”,” muheleb Laiapea.
Tal on pajatada ka lugu, kuidas professor Olev Saveli tõi kord Austraaliast kaasa veiste kõrvarõnga, mis oli töödeldud parmuvastase vahendiga.
“Austraalias kasutati päeval vängemaid ja öösiti vähem vängeid rõngaid. Ta tõi kaasa päevase rõnga, mille pakkis viiekordsesse paberisse, kuid ikka lennukis daamid kirtsutasid nina.”
Kes parmude ajal rahus metsas ringi käia tahab, peaks Laiapea õpetuse järgi enne ohtralt sööma küüslauku, mis peletab peale parmude ka sääsed ja puugid.
“Siis kutsu kaasa naisterahvas, kes küüslaugulõhna ei karda, ja oled 50 protsenti pääsenud mees,” õpetab Kalju Laiapea.
Vist süüakse Eestis vähe küüslauku, sest parmud elavad visalt edasi.
Kohe ei plahvata
Kui emased saavad oma 0,2 kuupsentimeetrit verd kätte, sätivad nad end kusagile rahus istuma.
Viie kuni kümne päeva pärast poetavad vee lähedusse, mõne lehe, varre vms külge munad, korraga 400-600.
See kogum ei plahvata kohe uueks parveks. Igast munast koorub tilluke vastne, kes kukub vette või niiskele pinnasele. Kuni 10 kuu jooksul teeb vastne läbi kuus kestumist, enne kui nukkub.
Alles nukust tuleb välja tiibadega valmik, päris parm, kes hiliskevadel alustab uut eluringi.
See viimatine jutt on pärit entomoloog Hans Remmi juhendist “Eesti NSV parmlased (tabanidae): juhend vaatlusteks, kogumiseks ja määramiseks”. Me infoajastul on 1957. aastal ilmunud juhend pea ainus kirjapanek, kust parmude kohta täpsemat teavet saab.
TASUB TEADA
Parmud – Kuuluvad kahetiivaliste seltsi, kärbseliste alamseltsi, parmlaste sugukonda. – Maailmas on parmlasi (Tabanidae) ligikaudu 3000 liiki, Eestis 36 liiki. – Kehapikkus võib olla 7–26 mm, iseloomulikud on suured eredavärvilised silmad. – Verd imevad vaid emased, kelle suised töötavad kääride põhimõttel. – Tegutsevad päeval, on aktiivsed mai lõpust kuni septembri keskpaigani, eriti aktiivsed juuni teisel ja juuli esimesel poolel. – Elavad kuni kaks aastat.
Allikas: Hans Remm, “Eesti NSV parmlased (tabanidae): juhend vaatlusteks, kogumiseks ja määramiseks”; ilm.ee, Jaan Luig
Kaitseväe staabiohvitser Tanel Kapper räägib, kuidas ta 30 aastat tagasi Nõukogude armee ajateenijana Siberist 7000 kilomeetri kauguselt kaks korda Eestisse põgenes.
TUNNUSTUS: 18. veebruaril 2021 andis Vabariigi President Tanel Kapperile majori auastme.[/caption]
Aasta oli 1989. Õppisin Tallinna kalatööstuslikus merekoolis, niinimetatud kilukoolis. Olin purjelaev Krusensterni peal praktikareisil ja meil tekkis Klaipėda merekooli venelastega vastasseis, iga päev oli kellelgi silm sinine. Ma olin meie omadest kõige vanem – järelikult süüdi! Kuidas süüdlast karistada? Sõjaväkke! Ja mida kaugemale Eestist, seda parem!
Jaanipäeval (ikka 1989) kamandati mind koos teiste kutsealustega tervisekontrolli. Auto juba ukse taga ootas. See viis mu otse Ämari lennuväljale, kus mõned kutid juba ees olid. Ämarist sõjaväelennukiga Moskvasse ja reisilennukiga Tšitaasse sõjaväeossa. Tšitaa on Kaug-Idas, teisel pool Baikalit, Tallinnast 7000 kilomeetrit. Tokio on Tšitaale tükk maad lähemal kui Tallinn.
Sõjaväeosa, kuhu mind viidi, kandis numbrit 33003. Ümberringi venelased, ukrainlased, mõni tšetšeen, ülejäänud usbekid. Ühtegi eestlast ma ei kohanud. Eestis käib laulev revolutsioon, võideldakse Eesti vabaduse ees, aga mina kükitan Kaug-Idas!
Tuli pidulik vandeandmise päev. Noorsõdureid hakati kasarmust riviväljakule ajama. Ütlesin, et mina seda vannet ei anna.
Sellest tuli jube skandaal. Eestlastel oli niigi fašisti maine – tahavad Liidust välja astuda! Zampolit (rooduülema asetäitja poliitalal) tuli kättpidi kallale. Läks rüselemiseks. Mind süüdistati, et olen ohvitseri löönud. Pärast klaarime seda asja, öeldi ähvardavalt, seniks jäeti mind kasarmusse. Mingi ukraina kutt vahtis ka seal.
Uksed olid pärani, mingit valvet ei olnud ja me tõmbasime koos ukrainlasega sõjaväeosast minema. Midagi erilist selles polnud. Demblid (vanemad ajateenijad) käisid pidevalt üle aia hüppes.
Esimese öö olime metsas. Ukraina kutt küsis hommikul murelikult: mis me nüüd teeme? Ma ütlesin: väga lihtne, läheme raudteele, pöörame näo sinnapoole, kuhu päike loojub, ja hoiame läände. Kaug-Idast polegi eriti mujale minna kui läände.
Astusime mööda raudteed, ümberringi taiga. Siis mõtlesin küll korra: kas ma tõesti arvan, et tulen Siberist jala koju!?
10–15 kilomeetrit olime astunud, kui nägime metsaservas muldonni, mis oli pooleldi maa all. Onnis oli buržuika, magamislavats, laud, paar tooli. Kapis kuivikud, suhkur ja pekk. Selle öö magasime onnis. 10–15 kilomeetri pärast avastasime – järgmine onn! Need olid raudteelaste onnid. Nendele mõeldud, kes käivad mööda raudteed ja kolks-kolks-kolks vastu liipreid kolgivad, et kas raudtee on korras.
Kui mõni kaubarong võttis kurvis hoogu maha, hüppasime rongi peale ja saime sellega edasi. Sadakond kilomeetrit Tšitaast (kohas, mille nimi on Mogzon) avastas meid raudteevalve – see ohtlik üksus koosnes pensionäridest, kellele oli antud nagaanid ja vintpüssid. Saime kõvasti joosta.
Kümmekonna päeva pärast olime Irkutskis, kus sõjaväepatrull meid varsti ka kinni nabis. Mis ukrainlasest sai, ma ei tea, aga mulle saadeti Tšitaa komandantuurist ohvitser järele, mingi vanemleitnant. Uuesti rongi peale ja tagasisõit! Ohvitser võttis restoranvagunis mõnusasti viina. Kui jaam lähenes, otsis mu üles ja valvas, et ma jooksu ei paneks. Mingil hetkel õnnestus mul WCsse minna ja kui rong hoogu maha võttis – juba peaaegu Tšitaas – hüppasin rongist välja.
Uuesti hakkasin sama teed pidi läände liikuma. Jälle nagu enne, rongiga ja jala.
Kuskil Hiloki ja Irkutski vahel varastasin metsakülast saduldatud hobuse. Kooliajal olin Niitväljal ratsutamas käinud, sellest oli kasu! Aga õhtul tuli hirm naha vahele – kurat teab, mis Siberis hobusevargaga tehakse. Lasksin hobuse karjamaale ja sõitsin rongiga edasi.
Jõudsin Sljudankasse. See on Baikali järve lõunatipus asuv sõlmjaam.
Kõndisin ringi, otsisin, kust süüa saaks. Järsku vaatan – ühe vaguni peale on kirjutatud „Depoo Valga“. Uskumatu! Valga mehed! Nad võtsid mu rongi peale, ütlesid, et Tšeljabinskisse saab, sealt keeravad nad lõunasse ja lähevad ära kurat teab kuhu.
No mida paremat sa võid tahta! Tšeljabinsk on ju Uuralites, poolel teel koju! Valga mehed andsid mulle süüa-juua, Tšeljabinskis sebisid mu Riia rongi peale, kus töötasid vagunisaatjatena Läti üliõpilased – suvemalev või midagi sellist. Need võtsid mu enda juurde, andsid mulle õlise jaki, et sõjaväevorm välja ei paistaks, ja Riias panid bussi peale, millega sõitsin Pärnusse. Olingi Eestis tagasi.
Pool aastat elasin sõprade juures Pärnumaa metsatalus. Olin tagaotsitav. Sugulased-tuttavad teadsid, kus ma olen, kõik hoidsid suu kinni.
17. jaanuaril 1990 lõin ennast üles (pikk must mantel, viigipüksid ja valge särk, juuksed õlgadeni) ja sõitsin Tallinnasse õdesid vaatama, läksin 21. keskkooli, kus nad õppisid. Ma ise õppisin ka kunagi selles koolis. Ja kui koolimajast välja tulin, võttis miilits mind ukse juures kinni. Mind oli näinud kolm õpetajat. Üks neist oli hingelt padupunane. Ja ma olin talle kunagi halvasti öelnud ka. Eks mu keel on mu vaenlane, nagu ütlesid vanad roomlased.
Miilits viis mu Lubja tänavale, kus uurijad soovitasid, et ma mingi varguse omaks võtaksin – siis istuksin rahulikult Eestis. Saatsin nad pikalt.
Edasi viidi mind Tallinna garnisoni arestimajja. Praegu on seal kinoarhiiv. Pandi üksikkongi. Arestimajas nägin ma viis minutit oma isa, kes mulle suitsu ja süüa tõi. Ka sealne advokaat soovitas: võta mingi kuritegu omaks, siis istud Eestis! Ma saatsin ta pikalt.
Kavandasin põgenemist – et kui pannakse koridori pesema, jooksen ära. Aga juba saadeti mind Patareisse. See oli kole koht. Seal tuli kakelda, et ennast maksma panna, ja seda ma parema meelega ei meenutaks.
Järgmisel hommikul pandi vanglahoovis auto peale, viidi Balti jaama, seal löödi tapivagunisse, mis meenutas veneaegset platskaardivagunit, aga selle vahega, et vangikambritel polnud aknaid, oli võrest sein ja kuus puust nari pluss üks lisaklapp, nii et seitse inimest sai magada.
WCsse viidi üks-kaks korda päevas. Uks jäeti lahti ja valvur jälgis, mida sa seal teed. Hommikul anti kätte päevatoit, veerand pätsi vormileiba, heeringas ja tükk suhkrut. Selle järgi oli hea päevi lugeda – mitu heeringat oled ära söönud, nii palju päevi oled olnud teel.
Sihtpunkt oli Tšitaa, sõjaväeosa number 33003. Aga teel sinna istusin viies vanglas. Esimene peatuskoht oli Krestõ vangla Leningradis. See oli neist viiest kõige luksuslikum – seal oli peldikus pott. Teistes oli auk nurgas, mille ette oli riputatud voodilina. Legend rääkis, et lennukikonstruktor Tupolev oli istunud Krestõ vanglas. Ja kui välja sai, organiseerinud sinna WC-potid – et kui järgmine kord istuma pannakse, on mugavam.
Leningradis löödi rongi peale ja sõitsime Sverdlovskisse (praegu Jekaterinburg). Sverdlovskist sõitsime Krasnojarskisse. Seal aeti meid rongist välja, kästi külma lume sees kükitada. Siis kamandati rivisse ja kolonn hakkas vangla poole astuma. Öeldi, et samm paremale või vasakule võrdub põgenemiskatsega ja koerad lastakse käiku hoiatamata.
Olin nendes vanglates ühes kambris kolme vargapoisiga, kes ühest vanglast teise liikusid ja kes mind kõvasti harida ja õpetada jõudsid.
Kuidas plekitükkidest ja juhtmetest panna kokku nn traktorid, mis lambipesaga ühendades kuumaks aeti ja millega sai vett keeta.
Kuidas suitsufiltritest ja leivast teha nuga. Kui vanglaleiba tükk aega mudida ja õigel temperatuuril kuivatada, saab sellest käepideme teha. Kui hulk suitsufiltreid põlema panna ja selle sulanud känkra peale tikutoosi väävliga vajutada, tekib sile kivistunud pind. Seda vastu betoonpõrandat teritades tekibki nuga.
Kui tahad suus head toidu maitset, raputa leivale sigaretituhka. Kummalisel kombel annab sigaretituhk leivale keedetud muna maitse.
Irkutski vanglast sõitsime Tšitaa vanglasse. Seal istus vargapoiste ja muude pättide hulgas kohalik ärikas Sergei Listjev, hüüdnimega Lissa. Tema süü oli selles, et ta oli hiinlastega salamahti äri teinud. Ta oli sillas, kui eestlast nägi. Ärikas Sergeiga sain ma suureks sõbraks.
Ühel päeval viidi mind vangla värava juurde, seal pandi auto peale ja sõideti sõjaväeprokuratuuri, kus mind kuulas üle leitnant Alijev, kasahh. Ta pilk oli tühi nagu stepp.
Ma olin oma kambrikaaslastelt kõvasti õpetust saanud, teadsin, kuidas käituda. Uurija Alijevi kabinetis teatasin kõigepealt, et vene keeles oskan ma viit sõna: strastvuite, pazalusta, tšai, sigaretõ, advokat. Ja sedagi rämeda baltikumi aktsendiga.
Alijev räägib minuga kümme minutit. Ma saan kõigest aru, aga vastan nagu aparaat: strastvuite, pažalusta, tšai, sigaretõ i advokat.
Kolmandal kokkusaamisel ütles kasahh Alijev: tegelikult sa oskad vene keelt!
Ma ütlesin, et muidugi oskan. Kuidas te varem selle peale ei tulnud?
Õppisin Tallinna merekoolis, kus pool õppetööst on vene keeles! Olen sõitnud vene uurimislaevadega ja kalalaevadega. Kuidas ma saan mitte osata vene keelt! Oskan ikka!
„No miks sa siis ära jooksid?“ küsis uurija Alijev. Ma ütlesin, et hädasti oli vaja minna vanaisale-vanaemale appi kartuleid võtma.
Ära mängi lolli! ütles kasahh Alijev.
Selle peale ma ütlesin: hea küll, tegelikult oli mul rahvarindelt salajane ülesanne.
Kui kasahh Alijev kuulis sõna narodnõi front, läksid tal silmad põlema. Ta nägi juba vaimusilmas ordenit oma revääril, sest on tabanud ohtliku spiooni.
Ma ütlesin, et mu ülesanne oli lugeda üles kõik väeosa nr 33003 supilusikad ja sellest isiklikult Edgar Savisaarele ette kanda.
Hord ajateenijaid kamandati tuppa, sain kõva koslepi ja mind visati kartsa. Kartser oli pisike. Üleval kõrgel väike trellitatud aken, nurgas vettinud madrats. Üle päeva toodi leiba ja vett. Neli päeva olin kartsas, siis viidi üldkambrisse tagasi, kus mind juubeldamisega vastu võeti, sest uurija mõnitamise eest kartsas istuda oli suur asi.
Ükspäev hõikas vangivalvur: Kapper asjadega!
Selge. Mind saadetakse kuskile edasi. Ärikas Listjev kirjutas kähku kirjakese, keeras selle pisikeseks rulliks (maljava) ja ütles, et kui õnnestub linna peale saada, andku ma see ta sõpradele edasi. Selge, kui õnnestub, annan edasi.
Kasahh Alijev vedas mu sõjaväeprokuratuuri ja räuskas, et Kapper tuleb dispatti saata. (Dispatt e distsiplinaarpataljon oli eriti range režiimiga koht, kuhu saadeti sõduritest vangid, kes olid vanglaseadustest üle astunud.)
Alijev läks prokuröri, vana venelasest polkovniku kabinetti. Mina istusin ukse taga. Läbi ukse oli kuulda, kuidas prokurör Alijevit roppude sõnadega sõimas. Alijev, sa vana idioot, kuidas sa aru ei saa – dispatti saab saata ainult sõjaväelasi. Kapper ei ole sõjaväelane, ta pole vannet andnud, teda ei saa tribunali alla saata. Kapperit saab karistada ainult sõjaväeteenistusest keeldumise eest. Tema üle saab kohut mõista ainult Tallinnas, kus ta sõjaväkke kutsuti. Arva ära, Alijev, sa vana idioot, mitu minutit ta seal fašistide juures kohtu all on! Hea, kui ta tingimisi saab. Ei! Kapper tuleb sundida vannet andma!
Ootasinsõjaväeprokuratuuri kongis, kuni paberid valmis vorbiti. Mind saadeti tagasi sõjaväeossa ning algas operatsioon „Kapper ja vanne“.
Nii kaua pidin olema valve all, kuni toimub vandeandmise pidulik tseremoonia.
Sõjaväeosas number 33003 käis elu vanaviisi. Mingit valvet seal õieti ei olnud. Väeosa peale oli üksainuke korrapidajaohvitser. Pooled ohvitserid olid purjus. Leitnant Kušilevski, minu rooduülem, oli kogu pundist kõige intelligentsem. Tal oli sinel keha järgi õmmeldud, ta kandis valget salli ja pidas toreda kõne usbekile, kes minuga koos vahi all oli.
See kõlas umbes nii: vaata, usbekk! See siin on Kapper Baltikumist. Seal Baltikumis on kõik sellised. Suure sõja ajal olid nad vastaste poolel, pärast sõda olid nad metsavennad ja lasksid püssidest meie sõdurite pihta. Ega Kapper ei muutu! Kui ta siit ükskord koju saab, on ta samasugune edasi.
Aga neil kuraditel seal on kultuur! Aga sina, usbekk! Sind püüti mägedes silmusega kinni, toodi siia. Siin nägid sa esimest korda külmkappi, televiisorit ja dušši! Mis sul viga on, et sulle Nõukogude armees ei meeldi!
Mul oli tükk tegemist, et tõsist nägu säilitada.
Kuidas nad seal sõjaväeosas number 33003 ka ei püüdnud, konsiiliumit nad kokku ei saanud, et ma vannet võiksin anda. Neil oli vist kama ka.
Mina sattusin jutule Eestist pärit ajateenijaga, vanakesega, kes ootas juba kojusaamist. Ta nimi oli Kalmer ja kui ma ei eksi, oli ta Lõuna-Eestist. Ta näitas mulle aiaauku, mille kaudu ta linna peal käis.
Ühel ilusal päeval ma kasutasin seda auku. Ja lasksin teist korda rõõmsalt sõjaväest varvast.
Esimene asi, mis ma tegin – läksin ärikas Sergei Listjevi tuttavatele maljavat ära viima. Kiri võeti vastu, mind kutsuti kaasa. Aga ootamatult pandi mind keldrisse luku taha. Mis siis nüüd! Mis jamasse ma nüüd sattunud olen!? Aga ei midagi hullu – päevakese istusin, tulid mingid vennad, võtsid mu auto peale ja sõitsime ühe vanapapi juurde, kes elas Tšitaa lähedal külas. Ta nimi oli Aleksandr Aleksandrovitš, keegi ärikas Sergei sõpradest oli tema sugulane.
Papi oli asjaga kursis – kuidas ma sõjaväest ära jooksin, kuidas mind tagasi toodi, kuidas ma jälle ära jooksin. Laual oli viin, kartulid ja pekk. Rääkisime juttu. Aleksandr Aleksandrovitš oli ise ka sõjaväelane olnud, võitles jaapanlaste vastu. Pärast saadeti karistuseks Siberisse, sest käis valgekaartlaste järeltulijaga liiga tihedasti läbi. Ja keegi kandis ette.
Arutasime, kuidas ma koju tagasi saaks, ja jäi nii, et ma kirjutan Pärnusse sõpradele kirja: saatke Sergei Listjevi sõpradele rahakaardiga raha, et ma saaks osta riideid ja kojusõidupileti. Kirjutasin. Tüübid tegid must kena pildi, kus ma istun nende Žiguli 2108 roolis. Panid mu kirja ümbrikku, foto ka juurde ja kiri läks Pärnu poole teele.
Vahepeal sai talvest kevad, ma aitasin papit kevadistes aiatöödes, esimest korda elus panin labidaga kartuleid maha – kaevad augu, paned kartuli sisse, kaevad järgmise augu, paned järgmise kartuli sisse.
Naabruses elas burjaaditüdruk, tema juures käisime saunas. Ükskord nägin ma teda vangivalvurivormis ja ehmatasin hirmsasti ära. Aga tema naeris, et ära muretse. Ta õppis Tšitaa ülikoolis juurat ja vahetevahel käis vanglas tööl. Kohalik ärimees Sergei Listjev oli talle teatanud: see estonets on kuradima kõva vend, teda tuleb aidata!
Siis tuli raha, mulle muretseti kingad ja korralikud riided – Wrangleri silt peal, aga tegelikult järeletehtud vuhvel. Patakas raha jäi üle ka, ostsin kupeepileti Moskvasse. Rongi peale läksin Tšitaast järgmises jaamas. Kui keegi küsis, kust ma tulen, siis rääkisin, et olen Tallinna merekooli kursant, käisin Vladivostokis praktikal ja nüüd sõidan koju. See töötas. Moskvasse sõitsin nagu valge inimene, kahtlusi kellelgi ei tekkinud.
Moskvas pidin mõtlema, missuguse kangi all ma öö mööda saadan.
Vaksali ees nägin busse seismas, suured kirjad peal – tuur mööda öist Moskvat – üks rubla. Maksin rubla ja sõitsin mööda Moskvat. Kirikud, paleed, särgid-värgid, kõik nägin ära, mis Moskvas vaadata on. Teise tiiru tegin veel, siis lasin juba silma looja.
Hommikul võtsin pileti Tallinna rongile, aga Tartus tulin maha. Tartust sõitsin bussiga Pärnusse, sealt marssisin sõprade juurde ja olingi jälle Siberist tagasi, omade juures Eestis.
Oli 1990. aasta suve teine pool,Eestis hakati moodustama piirivalvet. Rääkisin oma loo piirivalvejuhtidele Andrus Öövelile ja Aare Evisalule ära ja mind võeti Eesti vabariigi piirivalvesse.
Lasksin endast pildi teha, piirivalvuri sinine vorm seljas, ja saatsin selle major Bogunile, kes oli väeosa number 33003 staabiülem.
Kirjutasin major Bogunile, et ärge mind seal Baikali taga enam otsige. Olen kenasti kodumaal ja teenin Eestit.
Augustiputši ajal 1991, kui vene tankid Tallinna sõitsid, olin rühmaülem. Mu rühm pandi kaitsma raadiomaja viiendat korrust.
Meil olid raketipüstolid ja kumminuiad ja me olime valmis vaenlasele vastu astuma, kui see raadiomaja ründab. Olime 20–21 aastat vanad.
Tanel Kapper on osalenud välismissioonidel
Estpla 1 ja 2 Horvaatias 1995
Estpla 3 Bosnias 1995
Baltconi koosseisus veel kord Bosnias 1999
Kaks korda Afganistanis, 2008–2009
Praegu on ta Põhja maakaitseringkonna staabi operatiivjaoskonna ülem
Aga päris noorelt, 10aastase poisina mängis ta „Nukitsamehe“ filmis Jukut
Sellest, mille poolest on tuntud Vladimiri oblastis asuv paranduslik koloonia number 2, kuhu saadeti karistust kandma opositsionäär Aleksei Navalnõi, rääkis üks „Vene marsside” korraldajatest, marurahvuslane Dmitri Djomuškin. Oma kogemusest rääkis ka ebaseaduslike meeleavalduste korraldamise eest vangi mõistetud Moskva aktivist Konstantin Kotov.
Aleksandr Djomuškin
Djomuškin ütles RIA Novostile, et Pokrovi kolooniat ehk IK-2 peetakse Venemaa kõige karmimaks kolooniaks ja seda teavad pea kõik süüdimõistetud. Djomuškin kandis karistust koloonia eriblokis. Talle määrati 2,5-aastane vanglakaristus ekstremismi eest. Vabanes ta ennetähtaegselt 2019. aasta veebruaris Vladimiri oblasti Petuški kohtu otsusega ekstremismiparagrahvi osalise dekriminaliseerimise tõttu.
„On mõned kohad, kuhu Venemaal sattuda ei tohi. Lisaks Karjalale, Krasnojarskile ja Omskile […] on ainult üks koloonia, see on Vladimiri oma. […] Seal on väga keerulised vangishoidmise tingimused,” lausus Djomuškin.
Djomuškin on kindel, et FSIN-i töötajad ei hakka Navalnõi vastu vägivalda kasutama, aga panevad ta tugevdatud kontrolli sektorisse A. Seal pole süüdimõistetul liikumisvabadust, käed on selja taga, pea langetatud, võib ainult istuda või seista, teiste süüdimõistetutega rääkimine on keelatud.
„Seal ei ole kambreid, vaid on barakid 60-100 inimesele. Kaheksa tundi seisad, kaheksa tundi istud, seitse ja pool tundi magad, käid kiiresti kolm korda sööklas. Öörahu on kell kümme, äratus kell pool kuus, kell kuus peab olema juba voodi tehtud, pead olema riides, seisma valvel ja ootama äratussireeni,” rääkis Djomuškin.
„Inimesed räägivad, et neil on seal spordiväljak, on kirik. […] Aga millelegi sellisele Navalnõi ligi ei pääse. Mingites kirikutes ta käima ei hakka, mingeid spordiväljakuid ja raamatukogusid ta külastama ei hakka, seal on kõik keelatud. […] Ainult režiimirühmas, kui ta sinna üle viiakse, avanevad tal võimalused midagi teha, kirjutada kiri või lugeda,” ütles Djomuškin.
Djomuškini sõnul on töötamine IK-2-s võimalik, aga ainult mõõduka kontrolli sektoris. Tema sõnul on koloonias kokku vaid sada töökohta 700-800-le süüdimõistetule.
„Kui tal lubatakse teisel aastal kord või kaks nädalas 15 minutiks kirikus käia, on see tema ainus virgutus,” kinnitas Djomuškin.
Advokaat Maria Eismont
„See on väga režiimne koloonia, punane (allub Venemaa Föderaalse Karistuste Täideviimise Teenistuse – FSIN töötajatele – toim.), erepunane, milles on kõik suunatud sellele, et inimene tunneks enda täielikku sõltuvust administratsioonist, praktiliselt ei olnud vaba aega,” rääkis Otkrõtõje Mediale Konstantin Kotovi advokaat Maria Eismont.
„Kotoviga oli süüdimõistetutest lubatud aasta jooksul suhelda ühel kahel inimesel. Advokaadil oli sinna alati keeruline saada, mitte üheski koloonias ei ole ma oodanud 5-6 tundi, et mind sisse lastaks, mitte kuskil peale Pokrovi. Seal tehakse poliitiliste vangide isoleerimiseks kõik,” ütles Eismont.
Eismonti andmetel ei juhi koloonia ülem Aleksandr Muhhanov asutust väga kaua. „2019. aastal oli ta veel kohusetäitja, aga ma tean arvukatest vestlustest, et eelmise ülema ajal inimesi julmalt peksti, sõna otseses mõttes peksti vaeseomaks, mõnitati neid füüsiliselt. Muhhanovi ajal, nagu mina aru saan, on selline kohutav füüsiline vägivald lõppenud.”
Konstantin Kotov
„Ma veetsin selles koloonias veidi vähem kui poolteist aastat, vabanesin 2020. aasta 16. detsembril,” lisas Kotov ise. „Alguses satud niinimetatud karantiinirühma, selles koloonias kasutatakse seda selleks, et inimest maha suruda. Aetakse iga ilmaga välja platsile, õpid tervitama. Nähes koloonia töötajat, pead sa end esitlema: süüdimõistetu see ja see, sündinud sel ja sel aastal, karistuse algus, karistuse lõpp. Praktiliselt kogu päev õpid sellel platsil tervitama.”
Kotovi sõnul annab operatiivtöötaja kõigile värskelt kolooniasse saabunutele kätte luua ning süüdimõistetu peab videokaamera ees ütlema, et ei jaga vargakombeid ja on nõus töötama territooriumi heakorrastamisel.
Vägivallaga tema enda kallal Kotov kokku ei puutunud. Tema enda arvates toetuse tõttu vabadusest ja advokaatide pidevate külastuste tõttu, aga talle on teada, et piinamist ja peksmisi koloonias praktiseeritakse.
„Ma tean, et seal pekstakse vastu taldu: inimene pannakse ruumi, keeratakse tabureti küljest lahti jalg ja hakatakse peksma vastu taldu. Seda teevad ka süüdimõistetud, kes teevad administratsiooniga koostööd. Ma olen kuulnud ka seksuaalvägivallaga ähvardamisest teiste süüdimõistetute suhtes,” rääkis Kotov.
„Mind hirmutati sellega, et ma ei vabane tingimisi ennetähtaegselt. Kogu seal viibimise aja jooksul tehti mulle kuus noomitust, mingi kohus mind tingimisi ennetähtaegselt ei vabastanud. Võidakse niimoodi survet avaldada: ei täida režiimi, kirjutame sulle noomituse mille eest iganes, näiteks nööp on lahti, ei tervitanud töötajat – see kõik on alus noomituseks ja see on tõsine survestamisinstrument.”
„Seal on kahekordsed barakid kahekordsete vooditega. Kokku koloonias väga palju inimesi ei ole. Arvan, et on umbes 400 inimest. Süüa antakse normaalselt, dušš on rühmas olemas, aga see on päevniku jaoks, ülejäänud süüdimõistetud käivad kord nädalas saunas,” kirjeldas Kotov olmet.
Kotovi sõnul toimub tööstustsoonis õmblustootmine, on puidutöötlemine, värvimistsehh ja koostetsehh.
„Seal on kaks tööstustsooni, aga mina sinna ei sattunudki, sest olin invaliidide rühmas, kus on inimesed, kes ei saa tervisliku seisundi tõttu töötada, ja mind pandi ka miskipärast sinna. Nii palju, kui mina tean, rikutakse ka seal (tööstustsoonis – toim.) tõsiselt inimõigusi: ei pruugita täielikult välja maksta väljateenitud raha või töötad üldse ilma töölepinguta,” kinnitas Kotov.
„Tund hommikul ja tund õhtul kulub rivistusele. Süüdimõistetud seisavad platsil rühmakaupa ja ootavad, millal tuleb töötaja ja kõik üle loeb. Territooriumi heakorratöö toimub üks-kaks korda nädalas: pühid neid teeradu. Talvel koristad lund, suvel kastad lilli. Ja kogu ülejäänud aja vaatad televiisorit. Me vaatasime pidevalt televiisorit – föderaalseid kanaleid, muusikakanaleid, terve päev istub rühm organiseeritult toas ja vaatab päevnike järelevalve all televiisorit, isegi kui ei taha, sisuliselt sunniviisiliselt,” meenutas Kotov.
„Isiklikku aega jääb ööpäevas umbes tund. Võib raamatut lugeda, võib kirjale vastata. Sellises režiimis elasin ma üsna palju kuid. Loomulikult on see psühholoogiliselt raske, pluss minuga ei rääkinud administratsiooni käsul süüdimõistetutest keegi.”
Pokrovi koloonia
Pokrovi koloonia ehk Venemaa Föderaalse Karistuste Täideviimise Teenistuse (FSIN) Vladimiri oblastivalitsuse föderaalne karistusasutus Paranduslik Koloonia nr 2 on üldrežiimiga koloonia Vladimiri oblasti Pokrovi linnas.
Varem asus selles kohas ravi ja töö profülaktoorium nr 2, mis asutati Nõukogude Liidu siseministeeriumi käsul 1974. aastal. Paranduslik koloonia nr 2 asutati selle alusel reorganiseerimise teel 1994. aastal. Esimene süüdimõistetu võeti vastu 1996. aasta augustis.
TAGALA Eeva on võtnud pere ja kodu hoidja rolli enda õlule, et Martin saaks pühenduda poliitika tegemisele. Ta elab väga kaasa Martini õnnestumistele ja ebaõnnestumistele.
KARLI SAUL
EKRE esimees Martin Helme ja ta abikaasa Eeva Helme räägivad Kroonikale esimest korda oma suhtest, võlakoorma kaasa toonud baariärist, ähvardustest ja viie lapse kasvatamisest.
Kohtume Martini (44) ja Eeva (44) Nõmme kodus, kuhu Helmed kolisid 2014. aasta jaanuaris, mil Eeva oli neljanda lapse Edwardi ootel. Seni olid nad ära mahtunud Mustamäe kolmetoalisesse korterisse, nii et uus, läbi kahe korruse asuv kodu tundus hiigelsuur. Aga ka selles, viietoalises korteris läks peagi kitsaks. 2017. aastal, kui sündis pesamuna Gloria, ehitati üks tuba avatud köögi arvelt juurde. Remondi tegid Helmed ise. See venis algselt plaanitust hulga pikemaks, kuna tuli koroonakriis ja Martini vastutus rahandusministrina aina kasvas.
“Martinil muutus graafik päeva pealt. Tööpäevad hakkasid kestma 14–18 tundi ja kodus jäi kõik ootele. Siis pandi veel ka koolid ja lasteaed kinni. Segadus oli suur. Erinevalt teistest paaridest, kes koroona esimese laine ajal olid olude sunnil pidevalt koos, meie Martiniga peaaegu ei näinudki teineteist. Aga saime tehtud. Isegi pisemad lapsed Edward ja Gloria aitasid õe tuba värvida,” tunneb Eeva uhkust. Viimased liistud olid köögis paika saanud alles veebruari alguses.
Vahepeal jõuab raadiosaate lindistuselt koju ka Martin, kes külvab abikaasa üle musidega ja kiidab malbel toonil, kui kaunis ta on. See pole üldse see Martin Helme, kes vilavate silmadega “Esimeses stuudios” oma põhimõtteid kaitseb ja kohati väga salvavalt ütleb.
Ka Helmete esiklaps Helena (19) kinnitab, et isa on koduseinte vahel leebe ja enamjaolt rahulik – Martin püüab koju võimalikult vähe tööd kaasa võtta. “Tal on alati meie jaoks aega, et kas või minu unenägusid ära kuulata,” räägib imekaunis Helena.
“Lapsed on meil väga hästi välja tulnud ja seepärast ongi tore, et neid on suisa viis,” rõõmustab Martin, visates pilgu Helenale, kes pildistamisel kannab lillat lipsuga disainerkleiti, mille lubab selga panna ka keskkooli lõpuaktusele ja -peole. Suve hakul on veel teinegi põhjus pidutsemiseks – tütar Viktoria (16) lõpetab põhikooli.
Võtame istet pika söögilaua taga, mis on magusa all lookas. Eeva tõstab serveerimisalusele enda valmistatud quiche’i ning laual on ootel maasikad, viinamarjad, magusad koogikesed ja kommid.
“Eeval on viimasel ajal suur nõude hullus peale tulnud, just nõukaaegsete serviiside järele, Muudkui uurib, kas seda ja seda veel võib juurde osta. Facebookis on selleks omad grupid ju,” räägib pereisa. Tema magusalembuse tõttu on kodus alati midagi magusat ja tänagi on ta lõunaooteks juba kaks torditükki ära söönud.
Martin võtab viimast, sest peagi algab paast, mida ta enda meelekindluse proovilepanekuks aastaid lihavõttepühade eel on pidanud. “Siis on igasugune magus välistatud, aga ega pere seda pahaks pane, sest nemad sellest väga puudust ei tunne,” selgitab Martin.
“Eeva oli kõige ilusam tüdruk kursusel ja on tänini kõige ilusam naine maailmas.” Martin
Vaatamata magusalembusele on ta suurepärases füüsilises vormis. “Eks mul on hea ja kiire ainevahetus ning kui võimalik, teen ikka trenni ka, peamiselt jõusaalis.” Jällegi kiidab ta kaasat: “Süüa saan ma tõesti hästi, sest Eeva on meil kodus meisterkokk ja kui ta juba ette võtab, siis valmistab mitmekäigulisi gurmee-elamusi.”
25 aastat kiindumust
Martini ja Eeva ühine lugu sai alguse 1996. aastal, kui mõlemad asusid õppima Tartu Ülikooli ajaloo erialale.
“Eeva oli kõige ilusam tüdruk kursusel,” räägib Martin oma esmamuljest, “ja on tänini kõige ilusam naine maailmas.”
Eeva kinnitab, et vastastikune sümpaatia oli esimesest kohtumisest peale, kuid kuni neljanda kursuseni olid nad vaid väga head sõbrad. “Esiteks olin ma toona suhtes ja Martin oli otsustanud, et tema elab ülikooli ajal täiel rinnal ning püsisuhtesse ei astu,” põhjendab ta. Amori nool tabas noori neljanda kursuse lõpus ja Martin tegi ühel kohvikukülastusel ettepaneku, et nad võiks abielluda.
“Mulle on alati meeldinud Martini rõõmsameelsus, asjalikkus ja armastus ilusa džässmuusika vastu. Aga romantiline pole ta küll kuskilt otsast, kõik otsused on olnud pragmaatilised,” naerab Eeva. 2001. aastal Eeva ja Martin abiellusidki ning neliteist aastat hiljem lasid end Jaani kirikus laulatada.
“See oli ilus ja sümboolne – olime olnud neliteist aastat abielus ja meie kõrval oli neli teist, neli last. Samal korral lasime ka Edwardi ristida,” meenutab Eeva. Helmete lapsed on kõik ristitud ja vanim, Helena lõpetas tänavu ka leerikooli – usk on nende peres olulisel kohal.
Martin tuleb lahutatud perest, kuid ta enda arvates pole see talle suuremat probleemi tekitanud. Kunstiajaloolasest emaSirje Helme (72), kaksikõe, kirjandusteadlane Maarja Vaino (44) ja vanema õe Triinuga (49) saab ta väga hästi läbi. “Võiks öelda, et olen isegi lähedasem nendega kui isa Mardiga, kuigi tööalaselt puutun temaga märksa rohkem kokku,” ütleb Martin. “Aga mis puutub nende kunagisse lahkuminekusse, siis see ei mõjutanud kuidagi, sest ma olin siis juba hilisteismeline ja mingit traumat see ei tekitanud.”
Martin meenutab, et noorena hoidis ta pigem ema poole, sest isa oli üsna karmikäeline ja temaga tal teismeliseeas ei klappinud kuidagi: “Sirje oskas manööverdada ja püüdis mõistusega apelleerida, isale ajasin sõrad vastu.”
Isa Mardiga sai ta lähedasemaks siis, kui Mart oli Moskvas suursaadik.
“Käisin tal seal külas ja saime palju asju selgeks ja lahti räägitud. Need olid toredad ajad. Mingit rivaalitsemist meil omavahel ka erakonnas pole. Mart on võtnud poliitikat pigem kui kohustust, minu jaoks on poliitika kirg ja põnev mäng. Siin on meie suur erinevus,” sõnab Martin.
Mardi (71) abikaasa Moonikaga (54) saavat ta samuti kenasti läbi. “Ega mina temaga abielus ole ja kui ta on Marti juba üle kahekümne aasta õnnelikuks teinud, siis on kõik hästi,” ütleb Martin isa abielu kohta.
Õnnetu džässbaar
Enne kui Martin poliitikasse sukeldus, pidas ta kõikvõimalikke ameteid. Oli näiteks Delfi välisuudiste toimetaja ja omanimelise džässbaari omanik. Seda aega meenutab Helmete korteri esikus olev vana klaver, millel kumbki kaasadest mängida ei oska.
Martini sõnul sündis 2007. aastal mõte hakata baari pidama tema Frank Sinatra lembusest. Ta soovis, et ka Tallinna vanalinnas oleks lokaal, kus sellist muusikat mängitaks. Kolme väikese lapse kõrvalt panid Martin ja Eeva lokaali püsti, kuid äri asutamine sattus halvale ajale – vahetult pärast avamist toimus Tallinnas pronksiöö, mille järel oli vanalinn mitu kuud inimtühi.
“Mitu kuud ei käinud meie juures ühtegi klienti, üürid aga jooksid ja eks tegime ka valekalkulatsioone. Rahapuhver oleks pidanud suurem olema. Imesime terve suve käppa, laenasime ka sõpradelt võlgade tasumiseks ning pärast pankrotti maadlesime aastaid, et raha tagasi maksta,” meenutab Martin kirevat, kuid ka väga rasket aega.
“Pärast pankrotti maadlesime aastaid, et raha tagasi maksta.” Martin
Eeva kinnitab, et see pani kolme väikese lapsega pere elu üsna korralikult proovile. Raske oli nii rahalises kui psühholoogilises plaanis – pankrotipessa jäi vaid 3000 eurot. “Aga elu näitas, et mida keerulisem aeg, seda rohkem lõpuks ühte hoiad ja oled omas mullis. Nüüd kuuluvad sinna mulli ka meie lapsed ja niimoodi ringkaitses olles saame alati hakkama ning muutume tugevamakski,” räägib Eeva.
Õpivad itaalia keelt
Viimased kuu aega on Martin olnud tunduvalt rohkem kodus kui varem, sest on ministriametist prii.
“Martinil on nüüd tõepoolest natuke rohkem aega. Ta jõuab varem koju ja puha. Aga ega ta kaua malda puhata, tal hakkab ju kohe uuesti pea tööle, kuidas naasta. Naasmiseks tuleb aga jällegi väga palju tööd teha,” arutleb Eeva.
Aega on suisa nii heldelt käes olnud, et Eeva ja Martin avastasid enda jaoks uue hobi. “Hakkasime Eevaga itaalia keelt õppima,” muigab Martin. Tal on ostetud aprilliks Itaaliasse lennupiletid, kuid ta peab siiski vähetõenäoliseks, et nad sinna jõuavad, sest koroonaolukord on endiselt ärev.
“Pole hullu, kui reis praegu edasi lükkub. Igatahes on, mida jälle oodata, sest reisile tahaks juba väga minna. Eriti Itaaliasse, sest see on üks meie lemmiksihtkohti. Teine on Hispaania, Barcelona,” täiendab Eeva.
Kui vaja, laseks paar end ka vaktsineerida. “Vaktsineerimist ei tohiks muuta kohustuslikuks, selle vastu ma olen. Aga kui tõesti hakkavad sellega kaasnema mingid eriõigused või vabadused, siis ilmselt vaktsineerin,” sõnab Martin, kes on silma paistnud ka selle poolest, et ei kanna parlamendi hoones ega teistes avalikes kohtades maski. Samas kinnitab EKRE esimees, et ta pole sugugi maskivastane.
“Kui tegelikkuses on paljud poliitikutest kolleegid Riigikogus suletud uste taga maskita ja panevad selle ette vaid piltnike pärast, on see silmakirjalik,” ütleb Martin. “Teiseks, ma keeldun elamast kogu aeg kohutava hirmuga. Eelmisel kevadel me ei teadnud ju, kas see haigus tapab 1% või 10% haigestunutest, kes kuidas põeb või mis on tüsistused. Siis olin muidugi väga ettevaatlik ja isegi hirmul. Täna usun, et oma füüsilise vormi juures põeksin pigem kergelt läbi. Aga selge on see, et Eestis on olukord koroonarindel taas väga halvaks läinud ja kõik peavad pingutama hoolsuses.”
Valitsuse lagunemisest hakkab Martin üle saama. “Eks korraks oli ikka väike solvumine, et vaip nõnda jalge alt ära tõmmati, aga pole mõtet pikalt põdema jääda. Tegelikult saame Jüriga (Jüri Ratas – toim.) jätkuvalt väga hästi läbi. Ja see kurikuulus tort, millest kõik räägivad – see žest oli ka väga temalik. Ja ma ei väsi kordamast, et samasuguse tordi sai tookord ka Helir-Valdor Seeder,” valgustab Helme poliitika tagatubades toimuvat. Martin ei usu, et Jüril ja Keskerakonnal sai tema ja ta isa Mardi teravatest sõnavõttudest villand. Asi olevat siiski korruptsioonikahtlustuses. “Me ikka suhtleme jätkuvalt Jüriga. Kas ta just päris sõber on, aga meil on tõesti väga hea isiklik läbisaamine. Alles ükspäev ta helistas ja küsis, kuidas läheb. Eks tal ka igav ju, hakkas sauna endale ehitama.”
Martin ütleb, et kui sügisel peaks olema laual Jüri Ratase kandidatuur presidendi ametisse, siis seda võiks kaaluda küll: “Usun, et Jüri sobiks presidendiks. Ta on tõeline rahvamees, aga ta on ka lepitaja, keda on meie ühiskonnale praegu vaja.”
“Üks meie tütardest sai väga teravalt kannatada.”Eeva
Eeva lisab: “Tean, et Martin ise presidendiks saada ei taha. Temas on pigem ikka peaministri materjali. See aeg pole praegu aga veel käes. Võib minna veel isegi aastaid.”
Räiged ähvardused
EKRE on nii armastatud kui ka vihatud ja seda on Helmed enda nahal valusalt tunda saanud. Neid on ähvardatud nii sotsiaalmeedias, anonüümsete sõnumite kui ka e-postkasti jäetud kirjadega. Mõne ähvarduse on võtnud politsei uurida.
“Kui ikka otseselt lubatakse Martini pea lõhki lüüa või muul moel temalt elu võtta, siis peab reageerima. Hiljuti hakkasid levima ka rõvedad sõnumid, mis olid kirjutatud käsitsi ja pandud postkastidesse Viimsis ja Nõmmel,” toob Eeva näiteid. Ta lisab, et iga selline ähvardus võtab seest õõnsaks ja tekitab hirmu. Ähvardused on ka põhjus, miks Eeva ja Martin pole oma perekonda eriti avalikkusele näidanud. Ka Helmete vanemad lapsed on pidanud taluma pilkeid ja kiusu.
“See on meile väga raske teema – üks meie tütardest sai väga teravalt kannatada. Asi oli ikka väga hull, sest kiusamine kestis pikalt. Näiteks oli üks periood, kus pidudel otsiti Helme tüdrukud spetsiaalselt üles, et nendega vaielda. Südikus argumentatsioonis ja varakult välja kujunenud kindlad põhimõtted lisasid vaid õli tulle. “Vaidlejad” aga ei tahtnud, ei osanudki vaielda, vaid lihtsalt sõimasid. Üks tüdruk näiteks ütles otse välja, et ta tahab meie tütart lihtsalt lüüa,” toob Eeva näite taagast, mida on isa poliitiline tegevus lastele kaasa toonud. “Kord oli saadetud klassis paber laiali ja palutud, et kirjutage oma klassikaaslase kohta midagi, mis teile tema puhul meeldib. Ühele meie tütardest kirjutati: “Minu ema vihkab EKREt.” Sotsiaalmeedias saadetakse vahel ka lastele nende isa kohta halvustavaid meeme ja negatiivseid artikleid EKRE kohta, et nad näeks, kuidas nende isasse suhtutakse.”
Helena ütleb: “Mina pole suurt kiusamist tundnud, aga eks ironiseerivaid märkusi on ikka tehtud. Õnneks olen väga heas koolis. Õpetajad ja klassikaaslased on väga normaalsed, nii et selles suhtes on mind hoitud.”
“Ironiseerivaid märkusi on ikka tehtud.” Helena
Neiu märgib, et tema ei taha kindlasti poliitikuks hakata. Just seepärast, et on poliitika köögipoolt nii lähedalt näinud. “Minul pole kindlasti sellist kirge poliitika vastu nagu isal ja mul puudub oskus ja soov ka niimoodi vaielda. Kunagi tahtsin avada oma pagariäri, kuna olen samuti suur magusasõber ja mulle meeldib küpsetada. Seejärel oli mul tuhin minna ajakirjandust tudeerima, aga viimasel ajal sooviksin hoopis suhtekorraldust õppida või antiikkeeli ja kultuuri,” räägib Helena oma plaanidest.
Viimasele valikuvariandile noogutab ka ajalooharidusega Martin kaasa: “See pole küll väga praktiline majanduslikus mõttes, aga kindlasti põnev eriala ja sealt edasi võivad avaneda uued suunad.”
Helena leiab, et raha ei saa olla peamine eesmärk. “Tuleb juhinduda oma kutsumusest ja südamesoovist. Mis sa ikka rahaga peale hakkad, kui ise oled õnnetu,” arutleb Helena, kes loodab, et kui koroonaolukord veidi normaliseerub, siis avanevad võimalused ka välismaal õppimiseks. Isalt on ta pärinud südikuse ja järjepidevuse, mis ei luba mis tahes probleemide puhul alla anda ja sunnib ikka edasi võitlema. “Kuigi vahel tunned, et terve maailm on sinu vastu, aga su süda ütleb, et teed õiget asja, siis lõpuks õiglus seatakse jalule ja võidadki,” avaldab Helena oma elu moto.
Pesa tühjaks ei jää
Helmete suuremad lapsed võiksid varsti hakata iseseisvat elu elama, aga Martini sõnul nad pesast välja lendama ei kiirusta. “Neil siin hea ju, kõht täis, riided seljas ja pestud ja triigitudki ning igaühel oma tuba. Ei ole mina täheldanud, et nad tahaks kodust kuhugi minna ja kui tuleb ka see aeg, siis ega me ei takista,” võtab Martin tütarde iseseisvumist rahulikult. Distsipliin on olnud kodus olulisel kohal, kuid samas on ka pidudel käimist aktsepteeritud.
“Eks me hakkasime neid piire tasa ja targu nihutama. Algul tuli olla üheksaks kodus ja siis kell kümme ja kokkulepetest peeti ka kinni,” täpsustab Eeva. Peigmeestesse on siin majas ka tolerantsiga suhtutud. “Tundub, et poiss-sõbrad on pigem ikka mind kartnud,” muigab Martin. Helena lisab, et eks nii juhtub, kui latt on sedavõrd kõrgele aetud.
Kui ka tütred peaks omaette elama kolima, siis kodu niipea laste kilgetest tühjaks ei jää, sest väiksemad käivad alles lasteaias. “See oli hea ajastus ja plaan meil, et vahe oli esimese kolme tütrega pea kümme aastat, enne kui sündisid pisemad,” tõdeb Martin.
Helena nendib, et päris viit last tema vanemate eeskujul saada ei taha. “See oleks liiga suur vastutus ja pidev kompromisside kunst, et kõigil oleks hästi. Aga kindlasti olen saanud hea elukooli väiksemaid hoides, nii et usun, et saaksin emana hästi hakkama,” arutleb Helena, kes on koos vanemate õdedega olnud sageli väiksematele lapsehoidjaks.
Helena ütleb, et tal oli väga hea meel, et vanemad otsustasid veel kaks last saada, sest Edward (6) ja Gloria (3) on nii armsad.
Järgmisel sügisel kooliteed alustav Edward on pere ainus poeg. Kuigi võiks eeldada, et Martinil on temaga omad poistemängud, siis nii ei ole.
“Ta on üsna isepäine ja iseseisev ning naljalt mind oma mängudesse ei kaasa. Praegu on teemaks Thomase rongid, millega talle meeldib mängida, ja mind kaasatakse neisse mängudesse küll üsna harvadel lahkushetkedel. Kõige vahetum ja lahedam on meil maakodu rannas, kus suviti möllame,” räägib Martin, kes juba üsna noore mehena otsustas, et tema soovib kuut last. Eeva oleks meeleldi leppinud ka ühega, aga praegu ütleb ta, et viis on peaaegu sama hea kui kuus ning nüüd on limiit täis. “Anname endile aru, et on ikka suur vahe, kas saad lapsed kahekümnendates või neljakümnendates, eks jaksu on juba praegugi väiksematega tegeledes vähem,” ütleb ta. “Pooled asjad tundusid toona mängleva kergusega minevat,” nendib Martin.
Eeva on olnud viimased kuus aastat kodune ja lastele pühendunud. Enne Edwardi sündi töötas ta Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis teabejuhina, korraldas põnevaid üritusi ja ettevõtmisi. Eeva tunnistab, et igatseb vahel tagasi tööle: “Mulle meeldib asju organiseerida, käima lükata, ideid välja töötada reaalseks projektiks. Ja et see lõpuks jõuaks võimalikult suure sihtgrupini ning kaasaks inimesi. Mu võimalik tuleviku töö võiks olla midagi sarnast. Ülikooli ma läksin mõttega, et saada ajaloo õpetajaks ja iga aastaga tundub see unistus järjest ilusamana.”
Martin täiendab, et mis tahes ametis tema kaasa kunagi jätkab – ta on äärmiselt pühendud töötaja ja hinnatud kolleeg. Praegu ootab pere aga suve, sest siis saab taas Pärnumaale maakoju minna ja korralikult puhata. Martini deviisiks on, et kui puhkus, siis tuleb juhe seinast täiesti välja tõmmata: “Niisama paari päeva kaupa pole mõtet tilgutada. Kui, siis ikka kuni kuu aega jutti ja tõesti üritan siis ka puhkamisele keskenduda.”
Vahel võtavad Martin ja Eeva oma aja ja sõidavad nädalavahetusel kahekesi kuhugi spaasse. “Et kas või nii pikalt hommikul välja magada, kui süda lustib. Muidugi on see oluline ka paarisuhte osas. Oleme käinud Eevaga kahekesi reisil, viimati 2019. aasta novembris Itaalias Roomas ja see oli tõesti tore. Saime siis kokku Matteo Salviniga (Itaalia paremäärmusliku partei Liiga juht ja endine siseminister, Euroopa tuntumaid parempopuliste – toim.),” meenutab Martin.
Siiski ütlevad mõlemad, et kuigi lastega reisimine on paras katsumus, hakkavad nad kusagil kahekesi olles õige kiiresti nende järele igatsema. “Neist ju emotsionaalselt ära ei lahuta – üsna kiirelt hakkad igatsema ja mõtled, et küll oleks tore, kui nemadki praegu siin oleksid,” sõnab Eeva.
Helmed tähistavad tänavu oma 20. pulma-aastapäeva. Nad loodavad, et on olnud ka lastele selles osas eeskujuks, et veeretagu elu mis tahes katsumusi eluteele – kokku hoides saadakse probleemidest ikka üle ja tullakse välja võitjatena.
Veebruari alguses ehitati Jaak Joala kujule puust kast ümber. Kui algul arvasid paljud, et kast saab üsna pea kaetud kunstiga, siis tänase seisuga on saepuruplaadid üsna puhtad veel. Kastile on lisaks kleebitud QR-koodi, mis juhatavad nutitelefoni veebis Jaak Joala radadele. Linnapildis ei ole saepuruplaat just kõige ilusam, nüüd on tuntud huvi kuju katta mustast graniidist kastiga.
Kuju saatus on siiamaani veel selgusetu ning nüüd kavatsevad kuju loojad koos anonüümse rahastajaga rajada samba ümber mustast graniidist kasti.
Skulptor Mati Karmini poole on pöördunud üks Eesti ettevõtja, kes on nõus rahastama Jaak Joala samba ümber mustast graniidist kasti ehitamist. Esialgse hinnangu kohaselt võiks see maksma minna 15 000 eurot. Kuid kas see läheb ka käiku, pole veel selge.
“Mulle saatis üks tuntud ärimees äsja oma idee – katta ausammas mustade graniitplaatidega, teha sellest must kuup nagu Mekas, jättes selle peale ainult Joala nimi ja daatumid,” ütles Karmin Eesti Päevalehele antud intervjuus.
Aleksei Navalnõi ja tema Korruptsioonivastase Võitluse Fond (FBK) avaldasid üleeile uuringu Venemaa presidendi Vladimir Putini paleest Musta mere ääres Gelendžiki lähedal, mille rajamiseks on kulutatud väidetavalt umbes miljard eurot. Millised võiksid olla viis oma luksuslikkuse poolest kõige hämmastavamat kohta Putini väidetavas valduses?
Kõige rohkem irvitamist on esile kutsunud akvadiskoteek – nii seda hoone plaanil nimetatakse. Sinna pääseb otse basseinist ning keskel on purskkaev ja ääres baar. Navalnõi sai oma valdusse valduse joonised, millest arhitektuuribüroo tegi 3D visualisatsiooni.
Hämmastab tellimustööna valmistatud Itaalia mööbli hind. Divaanid, lauad, tualettlauakesed, tumbad ja toolid, mille hind on 30 000-50 000 tükk. Tualetipoti hari maksab 700 eurot. Siin magab ilmselt Putin ise. Magamistoa suurus on 260 ruutmeetrit.
Järgnev koht on kuulutatud parimaks vesipiibumaailmas. „Plaanil on see märgitud „vesipiibutoaks”. Ja kõik oleks korras, aga „vesipiibutoas” ei ole ühtki akent, see-eest on lava, grimmiruum, eesriided ja plaanile on märgitud ka midagi, mis sarnaneb väga postitantsu postile,” kirjutavad uuringu autorid.
Kuigi Venemaal on kasiinod üldiselt keelatud, on selles palees spetsiaalne ruleti mängimise koht olemas.
„Palju aastaid oleme me näidanud teile korrumpeerunud ametnike vara õhust ja väljastpoolt. Aga kõige korrumpeerunuma paleed näitame teile seest. Me lubasime, et satume külla Vladimir Putinile. Ja satumegi, kuigi keegi ei ole meid sinna kutsunud. Meid aitab üks tähtsamatest töövõtjatest, kes töötas palee ümberehitusel. Ta oli sisustuse luksuslikkusest ja mööbli hullumeelsetest hindadest nii vapustatud ja marus, et saatis meile selle objekti detailse arhitektuurilise plaani. Seal on olemas kõik – alates põrandaornamendi joonistest kuni kõigi mööbiliartiklite ja pistikupesade paigutuseni. See tähendab, et me näeme koos teiega sõna otseses mõttes, millistel diivanitel Vladimir Putin istub, millistel vooditel lamab ja milliste laudade taga sööb,” selgitas Navalnõi oma andmete päritolu.
Eesti uhkeima ajalooga hobusekasvandus käib kohut kliendiga, kes tuvastas oma võistlushobuse salapärast vigastust uurides, et tall pole midagi ette võtnud hobuseid pikka aega külastanud zoofiiliga. Teolt tabatud mees jäi ise karistuseta, elab meie keskel edasi ja teeb isegi poliitikat.
Üheteistkümne aasta eest sündis Ungaris soojavereline mära Obora’s Jeunesse. Kuigi looma ilmale toojaks oli teadmata põlvnemisega Jessica, nähti noores märas potentsiaali käia oma Prantsuse ratsahobuste suguvõsast põlvneva isa Timpex Apoleoni jälgedes ja saada sporthobuseks.
„Tuli pakkumine, et oleks vaja toetada üht noort ratsutajat,“ meenutab kümne aasta tagust aega teedeehitusettevõtja ja Lääneranna vallavolikogu aseesimees Vallo Kappak. „Ja siis soetasimegi noore hobuse – sellesama Jeunesse’i.“
Ratsutaja tegeles hobusega iga päev, lisaks võeti sellele kohe ka treener. „Lisaks tallid ja asjad. Tulemuste parandamiseks hakkasime teda talviti saatma parematesse tingimustesse. Hollandisse, Belgiasse, Saksamaale. Ta sai seal talv läbi sõita, ei pidanud siin muda sees olema. Tulemused olid kohe ka näha,“ meenutab Kappak.
Pärast järjekordset talve Kesk-Euroopas otsustati 2018. aasta varakevadel, et ehk oleks hobusel mõistlik alalisemalt taas Eestis elada.
„Otsuse tegi treener, kes tegeleb mitme hobusega. Liikusime vastavalt sellele, kuidas treeneri teised hobused liikusid. Tulime Hollandist tagasi, ta ütles, et paneme Tori talli.“
Pärnu kesklinnast umbes 30 km kirde poole jääv Tori hobusekasvandus on Eesti vanim, alustas tegevust juba 1856. aastal. Sihtasutuse Maaelumuuseumid kaudu kuulub see maaeluministeeriumile.
„Kui õigesti mäletan, oli seal just mingisugune ehitis valmis saanud. Treeningutingimused olid head ja eluolu soodne. Oli boks, mille eest kanti hoolt. Oli sööt. Väljas käis temaga treener ise.“
Vigastus
„Saime seal olla mõne nädala, kui asjad toimuma hakkasid. Treener helistas mulle hommikul, et hobused olid tallis oma boksidest lahti saanud. See tundus imelik. On võimalik, et üks on lahti saanud, aga et kõik… Jeunesse’il oli kulm lõhki ja lonkas esimest jalga,“ meenutab Kappak.
„Meil oli ka vanal Grand Prix’ hobusel rinna all verevalum jalalöögist. Nii selle kui ka Jeunesse’i kulmu õmblemisega tegeles kohalik Pärnu vetarst. Lonkamise osas uurisime, keda eelistada, ja kutsusime ühe Läti arsti, keda kasutab ka näiteks Gunnar Klettenberg ja kellega võrdväärset meil Eestis kahjuks võtta ei ole,“ selgitab hobuse treener Indrek Lootus. „Toris tehti kohe röntgenid. Selgus, et jalal on murd. Põletiku maha võtmiseks tehti süste. Ja siis hakkas ravi. Alguses oli hobune boksirežiimil, siis hakkas viie minuti kaupa jalutamas käima. Korra käisime Jelgavas kliinikus ka kohapeal kontrollimas. Mingi hetk sai ratsutama. Arst ütles täpselt, kui palju traavi on lubatud. Saatsime talle videoid ja ta muudkui hindas.“
Kuna Lootuse teised hobused siirdusid edasi Hollandisse, otsustati sinna ravile viia ka Jeunesse. „Lootsime, et ehk õnnestub ta seal üles turgutada,“ meenutab Kappak.
„Lõpuks põletikku enam polnud, aga mingisugused kiud olid nihu ja sinna pole midagi parata. Hüppamise peale hakkab ta lonkama, koormust ei talu. Ja selliselt ei ole ta ka enam sporthobune. Me ei saa teda sundima tegema midagi valuga, see ei oleks normaalne,“ lisab Lootus.
Teolt tabatud
„Esimest korda tulin ma oma hobustega Tori talli 2009. aastal. Siis oli seal kõik korras. Millalgi aga kolisin ära, 2018. aasta talvel tulin tagasi. Kevadel toimus juba esimene sissemurdmine. Seesama, mille käigus Vallo hobune viga sai,“ pajatab oma kogemusest hobusekasvataja Sirli*.
Kui hakkasin kasti ära viima, leidsin maast meeste bokserid. Helistasin kohe hobuse günekoloogile, tema ütles, et õnneks on hobune liikuv ja mees ei saa seal seljas väga midagi teha.
Ta jätkab: „Esimese sissemurdmise ajal olin ma ise Türgis. Mul vedas, minu hobuste boksid olid praktiliselt ainukesed, mis olid mingil põhjusel jäänud lahti tegemata. Pärast toimunut hakkasime tallile rääkima, et pange kaamerad. Öeldi, et tegeletakse, aga möödus nädal ja varsti juba kuu. Seejärel hakati selgitama, et kaamerad saab panna ainult riigihankega ja et kõik see võtabki aega. Kahjuks sattusid kogu selle venitamisega sihikule ka minu hobused.“
2018. aasta 11. mai varahommikul kuulevad hobuse öiseks poegimiseks talli jäänud töötajad, et kõrvaltallist kostab valjusid ja imelikke hobusehääli.
Kisa põhjuseks osutub talli tunginud ja seal suuremaid ümberkorraldusi teinud nooremapoolne mees.
„Ma ei tea, mis heliefekti või asja ta tahtis, aga ta oli viinud minu noore mära täku kõrvale tühja boksi, mis muidu seisis turvakaalutlustel tühjana,“ kirjeldab Sirli. „Mära oli boksi nurgas, sest kartis, et täkk tuleb läbi seina. Sealt tuli ka heli, mida tallitöötajad kuulsid ja mille tõttu kontrollima tulid.“
Sirli teise hobusega on asi veel hullem.
„Tema boksis olid kõik asjad pilla-palla. Hobuse juurde oli tassitud kast, päitsed ja nöör. Paistis, et talle on üritatud selga ronida. Hobune tundus traumeeritud. Kartis. Boksis ei tahtnud kätte anda. Selline meeleseisund jäi talle veel kauaks.“
Sirli otsustab kibekiiresti hobuse boksi koristama hakata.
„Kui läksin hobuse taha veetud kasti juurde ja hakkasin seda ära viima, leidsin maast meeste bokserid. Hiljem võttis need kaasa politsei. Ma ise helistasin kohe hobusegünekoloogile, et kas ta saaks tulla ja midagi teha. Näiteks proovi võtta. Günekoloog ütles, et õnneks on hobune liikuv ja mees ei saa seal seljas väga midagi teha. Tung oli olnud nii suur, et mees oli roninud talli läbi katkise akna ja ta jalg oli verine. See teda aga ei takistanud.“
„Eelmine kord murti talli sisse tagumiste uste kaudu, mis olid altosast ära painutatud. Sellele uksele pani talli töötaja raudvaia ette,“ selgitab treener Lootus arvamust, miks on kindel, et sama hobustega vallatleja oli ka mõni aeg varem tallis käinud. „Teise intsidendi järel avastasime, et vai on kõveraks painutatud. Ehk mees oli üritanud sisse tulla sama teed kaudu. Ja kui ta siis ilma püksata seal vahele jäi, panigi ta plehku sellesama ukse alt, kust viimati oli sees käinud. Lihtsalt viskas selle raudkangi eest.“
Sissemurdja tabatakse üksnes seetõttu, et tema põgenemist silmab sündmuskohale rutanud Lootuse naine. „Mu naine jooksis talle järele. Mees peitis ennast põõsa taha ära ja jäi ootama. Pärast naine näitas politseile, et seal ta on.“
Läheb sõjaks
„Kui oli esimene intsident, kus kõik hobused boksidest välja pääsesid, siis okei… juhtus, saame aru,“ jagab oma nägemust Kappak. „Aga kui tuli see teine intsident ja me saime aru, millest see esimene tingitud oli, ja lisaks hakkasid ka talliinimesed rääkima, et see on toimunud regulaarselt ja kaks aastat vähemalt, lõi meil tuled põlema: mis mõttes!!? Te pole midagi ette võtnud? Te pole talli korralikult lukustanud, kaameraid ega ühtegi muud valveseadet paigaldanud?“ tulistab ta veel paar aastat hiljemgi ilmselgelt ärritatuna küsimusi.
Ka Sirli kuulis, et sarnase mustriga kahtlaseid asju olevat tallis toimunud ka varem. „Üks mees rääkinud, et kui hommikul talli tuli, oli tema noor täkk seotud talli tagaosasse jalgupidi kinni. Aga see oli kuulujutt.“
Teemat sihipäraselt uurima hakanud Kappak aga sattus üha uute imelike juttude peale, mis kirjeldasid viimastel aastatel Tori tallis toimunud sündmusi. Praegu usub ta, et tõenäoliselt oli 2018. aasta mais vahele jäänud mees käinud seal juba aastaid.
„Igaühega võib juhtuda, et ühel ööl murrab keegi hull su korterisse sisse ja teeb selle tühjaks. Selle vastu ei ole keegi lõpuni kaitstud. Aga kui sa lased sellel hullul kaks aastat järjest sisse murda ja ikka midagi ette ei võta… Selline tunne oli, nagu keegi kaitseks oma poega.“Kappak selgitab, et talli tegevusetus turvaseadmete asjus on talle küll üllatav, aga edasine lausa solvav. Ta toob esile ka teise probleemi. Tall kuulub Maaelumuuseumidele ja nii on tekkinud kentsakas olukord, kus Pärnumaal asuvat talli juhivad Tartust ajaloo taustaga inimesed, kes ei tea hobustest midagi.
„Kõik, kes talliga seotud, kuulsid, et sellised intsidendid olid. Meie hobune sai vigastada ja mõned hobused said rahuldust. Aga talli juhataja meiega hiljem ühendust ei võtnud. Oleks siis helistanud või meili teel. Küsinud, kuidas hobusel läheb. Uurinud, kas kõik saab ikka korda. Pakkunud kas või midagi sümboolset, nagu tasuta tallikohta paariks kuuks. Kas või kahjutunnet. Aga ei! Mitte midagi, täiesti null! Ja kui meie ise nendega esimest korda ühendust võtsime, vastas meile juba vandeadvokaat Tarmo Pilv. Kui see advokaadi kiri tuli, otsustasin, et läheb sõjaks.“
Kohtulahing
Tänavu aasta 19. juunil otsustas Tartu maakohus jätta Kappaki ettevõtte Valicecar hagi Tori talle haldava sihtasutuse vastu rahuldamata ning menetluskulud hobuseomaniku kanda.
Kohus põhjendas otsust muu hulgas sellega, et Valicecari ja talli vahel sõlmitud „lepingust ei nähtu ja hageja ei ole tõendanud pooltevahelist täiendavat kokkulepet selle kohta, et hobune ei tohtinud teiste hobustega kokku puutuda või et kostjal oli kohustus tagada hobuse talliboksi ööpäevaringne valve.“Samuti leiti, et „poolte vahel puudub vaidlus selle üle, et tallis asuvad boksid on suletavad väljastpoolt ning õnnetuse-eelsel õhtul olid boksid riividega väljastpoolt lukustatud. Ööpäevaringse valve tagamise kohustust lepingus kokku lepitud ei olnud. Seega tegi kostja piisavalt pingutusi oma kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks. Kostja ei rikkunud hoolsust, mida on oodata temaga samal tegevus- või kutsealal tegutsevalt mõistlikult isikult.“
Kappak kaebas otsuse edasi Tartu ringkonnakohtusse, mis maakohtu otsuse tühistas. Leitakse, et Eesti Maaelumuuseumid SA-l tuleb hobuse omanikule Valicecar OÜ-le tekitatud kahju hüvitamiseks tasuda 31 925 eurot.
Maakohtu seisukoht, mille järgi „lepingust ei nähtu kostja kohustus tagada talliboksi ööpäevaringne valve ja tallis asuvad boksid olid riividega väljapoolt lukustatud, siis ei ole kostja rikkunud lepingust tulenevaid kohustusi“ on ringkonnakohtu sõnul „ebaõige“.
Maaelumuuseumid esitavad sellele seisukohale aga vastuväite, mille kohaselt „on lepingu rikkumine vabandatav, sest kohustust on rikutud vääramatu jõu tõttu“.
Ringkonnakohus leiab aga, et Maaelumuuseumid said „lepingu sõlmimisel arvestada asjaoluga, et hobuse turvalisuse eesmärgil tuleb välistada kolmandatel isikutel võimalus avada boksiuks ja sellega lasta hobune boksist välja. Selleks oli tal võimalus kasutada vastavat lukustussüsteemi, turvasüsteemi vms. Seega kostja, jättes kindlustamata tema hooldusele antud hobuse turvalisuse, rikkus lepingust tulenevat kohustust ning rikkumine ei toimunud vääramatu jõu tõttu.“
Maaelumuuseumid ringkonnakohtu tõlgendustega aga ei nõustu. Samuti ei soostu sihtasutus tasuma hobuse vigastuse eest 32 925 eurot. Asi läheb edasi riigikohtusse.
„Omanik on loo välja mõelnud!“
“Mõnikord sarjame esimese astme kohut, aga antud hetkel lendab see kivi küll ringkonnakohtu kapsaaeda,“ pakub oma nägemuse kohtuveskite toimimisest Maaelumuuseume esindav vandeadvokaat Tarmo Pilv. Ning lisab, et mida aeg edasi, seda keerulisemaks on muutunud kohtute võimalike otsuste ennustamine. „Tegemist on äärmiselt kiirustatud otsusega. Hagi ümberkirjutamine praktiliselt. Tegemist ei ole ka selgesti jälgitava otsusega. Hobuseid ei ole keegi halvasti kohelnud. Vigastuse teke sellisel kujul ei ole tõendatud. Omanik on loo välja mõelnud. Tegemist on kriminaalse juhtumiga. Ühtegi dokumenti pole suudetud tuua.“Pilve sõnul on Kappaki ajakirjandusega suhtlemises ka šantaaži ning väljapressimise hõngu. „Küsige Maaelumuuseumide töötajaskonna käest, kuidas nad klientidena on käitunud! Nõukogu esimees võib teiega rääkida. Neilt nõuti ringkonnakohtu otsuse järel viivitamatut raha väljamaksmist, vastasel juhul pöördutakse ajakirjandusse.“
Nõukogu esimees on Maaelumuuseumidel aga värskelt vahetunud ja kommentaare nõustub andma juhatuse liige Merike Lang, kelle sõnul ei soovi sihtasutus enne riigikohtu otsust asja kommenteerida. „Me saame emotsionaalselt aru, et kohtus käimine on aeganõudev ja alati püütakse seda vältida, kuid meie oleme riigi poolt asutatud sihtasutus ja meie peame kaitsma end viimase instantsini välja.“
Lang lisab: „Ma arvan, et Toris on käesoleval ajal toimumas nii suured ja paremuse poole viivad muutused, et meil oleks hea meel, kui ajakirjanik keskenduks praegusel pingelisel ajal, mil maailm ägab viiruse uudistest, hoopis Tori tulevikule. Tori Hobusekasvandus, mis järgmisel suvel tähistab oma 165. aastapäeva, pole veel kunagi näinud nii esinduslik välja.“
Hobuseihaleja saatus
Erinevalt enamikust arenenud riikidest, kaasa arvatud kõik Põhjamaad, kus loomadega seksimine on kriminaliseeritud, on zoofiilia Eestis legaalne. Keelatud on küll loomade väärkohtlemine ning nagu spekuleerivad Ekspressiga suhelnud juristid, saab loomaga vahekorda astumist oskusliku advokeerimise korral sinna alla liigitada, kuid sellised näited praktikas teadaolevalt puuduvad.
Nii läks ka siinse loo keskmes oleva tallirüüstajaga. Ehkki mees veeti talli juurest ära politseiautos, pole karistusregistris mingit märki, mis seostaks teda loomade väärkohtlemisega. Pärnu politseijaoskonna juhtivuurija Kaire Kontsa sõnul karistati meest aga „karistusseadustiku paragrahvi alusel, mis käsitleb omavolilist sissetungi“. Aknaklaasi lõhkumise eest tuli tal tasuda 200 euro suurune trahv.
Internetis nähtava põhjal paistab paljulapselisest perest pärit mees elavat igati ontlikku elu. Lõbustab sugulaste lapsi, tegi vahepeal ka väikest viisi äri. Naabrimeheks on tal kohalik konstaabel. Mullu kevadel ehk aastapäevad pärast seda, kui mees aluspüksid hobuse juurde unustas, astus ta üksnes mehe ja naise vahelist seksuaalelu sündsaks pidavasse EKREsse.
Maaelumuuseumid ja Vallo Kappaki ettevõte Valicecar OÜ käivad aga endiselt kohtuteed. Ei ole veel teada, kas riigikohus asja arutada võtab või jääb kehtima ringkonnakohtu otsus. Obora’s Jeunesse elab aga Brasiilias, kus tema geene kasutatakse ära väikeste võistlushobuste sünnitamiseks.
„Sel teemal tuleb kirjutada, et loomapidajad teaksid ohtudest, mille peale ise ei tule, ja oskaksid oma loomi kaitsta,“ võtab Sirli asja kokku.
„Tallipidajad, hoidke silmad lahti,“ lisab Kappak. „Keeruline on näha, et ta lõpetaks. Ja miks peakski? Eesti seadusest lähtuvalt on tema tegevus ju igati okei. Ja vaevalt on ta ainuke selline inimene Eestis.“
Mis põhjustab zoofiiliat?Tartu Ülikooli psühholoogia instituudi seksuaalkäitumise õppejõud Toivo Aavik
Ajalooliselt on palju viiteid inimeste ja loomade suguelule. Minotaurus kreeka mütoloogias oli poolinimene/poolpull – Kreeta kuninganna oli pulliga vahekorras ja sellest siis sündis ka Minotaurus. Kultuuridevahelistes uuringutes on leitud palju tõendusi selle fenomeni olemasolule, vahekorras ollakse kasside, koerte, lammaste, vasikate, hobuste, kanadega. Kinsey 1948. aasta uuringus tunnistas kaheksa protsenti mehi ja kolm protsenti naisi, et neil oli olnud mingisugune seksuaalkontakt loomaga. Alvarez ja Freinhar (1991) võrdlesid psühhiaatrilisi patsiente ja kontrollgruppi ning leidsid, et esimestest 50 protsenti, teistest 10–15 protsenti olid sellega kokku puutunud. Üldiselt ollakse ühel nõul, et sellise käitumise levik võib olla väga suur – alustades lihtsalt fantaasiatest loomadega ja lõpetades reaalse tegevusega.
Enam on zoofiiliat sellistes maapiirkondades, kus inimesed peavad pikalt olema üksinda – karjakasvatajad mägedes jne. See on ka algne oletus zoofiilia põhjuste kohta – inimestel pole lihtsalt valikut ja seks loomadega on aseaine. Hiljutiste paljude uuringute valguses on siiski hakatud selles kahtlema, sest seal uuritud valimis on seks loomadega olnud selgelt esimesel kohal ehk seda eelistatakse inimestele. Tekkida võib see ilmselt vermumisena varajases nooruseas, kus kas pealt nähtud loomade sugutustegevus või midagi muud on põhjustanud erutuse ja inimene on fikseerunud selle erutuse külge. Ka internet pakub palju võimalusi. Et oleks mingi pärilikkuse faktor, mis põlvest põlve edasi kanduks, pole tuvastatud ja suure tõenäosusega keegi ei otsi ka. Kui üldiselt inimesed arvavad, et selle taga on lihtsalt sugutung, siis tegelikkuses võivad zoofiilid seda kirjeldada ka kui vastastikust armastust, uudishimu jms. Näiteks Miletski uuringus ainult 12 protsenti väitis, et nad olid vahekorras inimpartneri puudumise tõttu, aga 67 protsenti olid seda vastastikuse armastuse tõttu.
Rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni 10. (RHK-10) versiooni järgi on tegemist vaimsete haiguste hulka kuuluva (F klass) ja muude parafiilsete häirete alla kuuluva diagnoosiga. Samas viimastel aastakümnetel määratakse seda diagnoosi tegelikkuses väga harva.
Põhjus, miks zoofiilid või ka pedofiilid jt astuvad konservatiivsete vaadetega erakondadesse, võib olla põhjustatud nn kompensatsioonimehhanismist. Kui inimene ise kardab temast endast tulenevaid sisemisi impulsse, tahaks ta need impulsid suruda võimalikult kaugele oma teadvusest välja. Kui keskkond on konservatiivne, siis on seda palju lihtsam teha. Sellega on ka võimalik seletada nn salajaste homoseksuaalide olemasolu konservatiivsetes erakondades. Kui inimene pole ise oma identiteedis kindel ja ta kardab, on kergem olla nende hulgas, kes toetavad nn õiget lähenemist. Aga nagu tihti näha, siis liha on ikka nõder ja ei suudeta vastu panna.