Kui me 19 aastat tagasi maakodu ostsime, siis kuulus muude pealekauba saadud hüvede hulka ka tubli paarkümmend ruumimeetrit küttepuid. Need olid juba kes teab kui ammu lõigatud, lõhutud ja rehe alla kenasti riita laotud. Mõtlesin neid järk-järgult ära tarvitades ikka tänulikult sellele siitilmast lahkunud inimesele, kes kunagi kogu selle vaeva ära nägi. Ja paratamatult mõtlesin ka sellele, et kas ta võis uneski aimata, kes tema töövilja ükskord maitseb. Kas ta küsis endalt, kes see on, kelle toa need puud kunagi soojaks kütavad ja jõuluprae pehmeks küpsetavad? Kas talle üldse torkas pähe, et see võib olla keegi teine, kui ta ise? Ei tea, pole aimu.
Küll aga on päris kindel see, et nüüd mõtlen mina seda mõtet iga kord, kui puid teen. Statistiline tõenäosus on siiani küll minu poolel ja kinnitab, et kõigi eelduste kohaselt jõuan ma veel ise nad ära kütta. Aga… teadagi – Issanda teed on äraarvamatud.
Nii et kui lüüakse hingekella, siis on selge ja kindel, kellele – seda lüüakse sulle. Selle tegi üks napsulembene ameerika kirjanik juba ammu kindlaks. Aga kui teed puid, siis ei ole üldsegi selge, kellele.