Hakkasin juba eilset postitust kirjutades kogemata asjadest ette ruttama, aga õnneks sain endal kratist kinni ja meenutasin, et lubasin ju teha lühemaid postitusi ja mitte kõiki jutte ühe korraga letti laduda. Viuh!
Esmalt proovin ma täna teha ühe väikese video, mida minu käest korduvalt küsitud on. Millest ma räägin? Eks ikka oma kulmudest. 😄 ma ausalt ei kujuta ette kuidas see välja kukub, aga plaan on mul vähemalt paigas ja eks ole asi seegi.
Mul on see videote tegemine nii kaootiline ikka. Vahel meeldib rohkem filmida, vahel rohkem neid videoid kokku monteerida. Praegu on pigem see monteerimise faas käsil. Aga kui materjali liiga palju on, siis ka nagu ei viitsi midagi teha. Ehk olekski abiks kui ka videod lühemad teen, sest siis on nagu motivatsiooni need valmis saada, sest ei oleks seda tunnet, et OMG, materjali on umbes kahe tunni jagu, aga tahaks kõik kahekümne minuti sisse mahutada. Oeh, elu ja tema valikud!
Kolmapäeval on Martinil Väga Tähtis Mäng. Kirjutasin iga sõna lausa suurte tähtedega välja, vot lausa nii tähtis mäng on tulemas. Loodan, et seekord läheb kõik evakueerumisteta ja keegi rusikatega vehkima ei kuku. Aga samas elan ma siiski Rumeenias ja ega siin ei tea kunagi. 😄
Ja teate mis!? Me ju tuleme Martiniga juba neljapäeval Eestisse. Ühest küljest on mul selline tunne, et alles ma tulin Eestist, aga teisalt vaatan kalendrisse ja see ütleb, et ma tulin juba rohkem kui kaks kuud tagasi Bukaresti. Peab vist kalendrit uskuma.
Martin sai enda piletid veidi varem kätte ja kui ma ka endale samadele lendudele pileteid osta tahtsin, olid need mingi mitusada euri kallimaks läinud. Ostsin siis teise lennufirma piletid, mis seal ikka. Nali on selles, et lennujaama läheme me kodust koos, minu lend on ainult kakskümmend minutit varem kui tema oma. Maandume aga Tallinnas nii, et Martin jõuab minust tund aega varem kohale. Tema lendab Frankfurdi, mina Varssavi kaudu. Nii lamp. 😄
Tavaliselt olen ma enne Eestisse minekut juba nii lainel, et kõik asjad on ära planeeritud ja valmis mõeldud, aga seekord olen kuidagi täiega pea laiali otsas.. pole nagu mõelnudki veel, et mida kaasa võtma peaks või midagi sellist. Tegemist saab muidugi kodus küllaga olema, sest plaanime Martiniga oma Eesti-kodu müüki panna ja enne kuulutuse ülespanekut tuleb mõned asjad korda teha. Süda on veits raske muidugi, sest olen sellesse kodusse juba nii kiindunud. Mõistus saab aru, et tegema me seda peame, aga.. aga jah. Maha jääb nii palju toredaid mälestusi, minu rõduke, viie minuti autosõidu kaugusel asuv rand, kõik rahu ja rohelus. Kuule ma ei taha enam mõeldagi sellest, lähen juba kurvaks!
Panen siia lõppu hoopis ühe pildi oma suvistest rõdulilledest, mis niii ilusad olid.