Esimesed Kasahstani päevad
Kasahhi piir jättis halva mulje. Võibolla seepärast, et saabume öösel ja kaubasadama kaudu ning meid käideldakse kui kaupa. Aetakse vanasse bussi, kuulatakse julgeolekutegelaste poolt üle, vormistatakse lõpmata kaua pabereid, aga tsikleid ikka kätte ei anta kuna kassa on suletud. Vastu hommikut nõukaaegses hotellis. Kui piir oleks hea, oleks suhtumine riiki hea. Praegu peavad muljed selle kuidagi heaks tegema, aga seda ei ole veel juhtunud. Järgmisel päeval peame veel hookuspookust tegema, et tsikleid maale sisse tuua ja lõpuks see õnnestub. Ilmselt oleks kogu üritus vene keele mitteoskajale pea võimatu.
Aktau on veider linn. Kõik on justkui olemas aga Kasahhi võtmes ära rikutud. Linnas öömaja otsides saan hakkama bazoriga, mis oleks võinud halvasti lõppeda – taktitu keeleapsuna nimetan kasahhe zhivotnõje’teks kui turvad küsivad esialgset arvamust maast. Minu soov on väljendada seda elavust (minu arvates on siis aluseks sõna ja zhiv - olen elus) millega nad süüdimatult su asju (kindad, kiiver, joogipudel, kotid jne) võtavad ja endale proovivad. Sven soovitab mul seepeale mõni aeg vakka olla. Esmaspäeval läheme 3. mikrorajooni migratsioonibüroose migratsioonikaardile pitsatit võtma. Satume pool tundi enne lõunat ja kogu jama peale läheb 4 tundi. Saame lõpuks ka sadamalinnast minema. Teel Beyneusse peatab meid miilits ja soovitab tungivalt järgnevatest küladest peatumata läbi sõita. Kogu piirkonnas tegutsevad kõiksugused bandiitide rühmitused ja tõesti on kuidagi kõhe läbi sõita. Tee on halb ja kohutavalt halb. Esimene korralikum kukkumine. Ei hoia lenksu korralikult kinni ja aukudest ning hüpekatest läbi sõites läheb tsikkel resonantsi, lööb lenksu käest ja panen külje maha. Hoog väga suur ei ole ja veeren niisama natuke maad. Tulemuseks natuke kriime tsiklil, aga et mul hoiavad kaitsmed, kiiver ja saapad kõike koos siis saan vaid kergeid vopse. Superhea varustus. Ilmselt on kodust kaasa pandud talismanidel ja headel soovidel ka oma osa. Väga õnnelik õnnetus. Tunnen ennast jube viletsalt, sest natuke tõsisem kõks oleks võinud plaanidesse olulisi muudatusi teha. Sven ei ütle kogu päeva ja järgmise jooksul juhtunu kohta ühtegi tänitavat märkust ning olen talle selle eest väga tänulik ja annan talle mõtteis tema eelnevad patud andeks .
Telkimisplatsi kõrval keset steppi näeme kilpkonna. Ilus koht on, teeme suppi ja teed. Öösel käib Sven tähistaeva all uitamas. Hommikul ärkame koos päikesega, aga tegelikud äratajad on laululinnud. Viisid ja toonid nagu kodus. Telgi aluskile alt roomab välja skorpion. Terve järgneva päeva on kohutavad teed, muutumatu stepp, peamiselt veoautode alt paiskuv tolm, 37 kraadine palavus, kuumast õhust tingitud liivakeerispasad ja veel kohutavaid teid. Peamine tee on enamuse ajast nii vilets, et liiklus käib kinni (või lahti) sõidetud stepis. Liiv, kivid, vallid, augud. Mitte mingit asustust . Meil on kaasas piisavalt vett ja bensiini. Esimese 8 tunniga liigume ehk 200 km.
Kohtame kahte saksa ratturit – noor kutt tahab jõuda Hiina ja vanem proua väntab teist korda ümber kera. Kui vahepeal asfaldile saame, oleme õnnelikud nagu lapsed. Hiljem näeme kaht tsiklisti, üks African Twiniga ja teine bemmiga. Olid startinud meiega samal ajal ja läbinud sama vahemaa – tiba üle 6000 km, aga Venemaa kaudu. Plaanivad jõuda Nepaali, Kathmanduusse. 12-tunnine sõidupäev, kuid kaardil liigume ainult paar senti. Kasahstan on ikka kohutavalt suur. Pea sama suur, kui Lääne-Euroopa kokku. Kõva väsimus. Kui meel mustaks läheb, räägime Rebaseonust ja Fujimehest ja Yheteljelistest Uhhuduurlastest ja Rätsa ja Taitsi Dakarist muidugi ka ning hakkab kohe kergem. Meie tripp on nendega võrreldes laste sünnipäev nagu Sven ütleb.
Järgmine päev taas katteta teed ja lõputu stepp. 11 tundi ja 300 km. Kuidagi stressivabam päev samas. Linnud lendavad, mingid närilised sibavad üle stepitee. Kuna stepi teed jooksevad suhteliselt suvaliselt ja aeg-ajalt ristudes, siis vahest satume kumbki ka erinevatele teedele. Kord kaotame teineteist sootuks silmist ja juba on kerge paanika. Seda suurem on jällenägemisrõõm. Kui midagi veel positiivset otsida, siis vōibolla seda, et enam me ei paista puhaste, terve ja uue varustusega Saksa mototuristidena. See peaks meie büdzetile hästi mõjuma. Juba saimegi mõistliku hinnaga võõrastemaja. Tee peaks natuke paremaks minema. Kõige hullem bandiitide piirkond peaks olema läbitud. Väga kiirustama ka ei pea. 25ndast hakkab meil kehtima Kirgiisia (Kõrgõzstani) viisa, enne seda on vaheeesmärk Araali meri.