Nii armastas minu kadunud onu vahel viisijupi üles võtta, kui keegi juhtus vinguma, et palavus tapab ära. Ja-le järgnes „poisid“. Meie kandis jättis maarahvas sageli sõnadel mõned tähed välja ütlemata või väänati sõna keskel asuvaid häälikuid (kive – kiba). Nii tekkisid siin, Põhja-Liivimaa äärealal, omamoodi murdesõnad.
Minagi elan heinaajal isevärki ajagraafikus. Kuna kodust ei saa varahommikuti ära minna ennekõike voodihaige ema hooldamise pärast, siis olen oma tegemised sättinud õhtusele ajale. Päeval ongi pala(v) ja parmud, nagu laulus öeldud. Aga õhtud on tõesti ilusad, ööd valged. Loojangu ja päikesetõusu vahel polegi päris pimedat aega, sest isegi põhjakaare taevas on selgetel öödel valgustatud. Koduõueni kostab rukkiräägu vahetpidamatu öine saagimine. Juba kell pool 3 hakkab koidutaevas päikese ootuses helendama.
Kõige olulisem metsas on vaikus või rahustavad loodushelid, mida mul alevi ja tee lähedal elades iialgi pole. Kuulen okast kurgust välja köhida proovivat kägu. Nigelaks katsetuseks see jääbki. Päikese loojudes kõlab jõe ääres lehelinnu silk-solk, öö lähenedes aga musträsta kaunis viisijupp. Eemalt põldudelt kajab sookurgede võimas trompetihüüd ja sellest ehmatades löövad korraks kiivitajadki oma häälepaelad lahti. Päeval kiivitajaid enam suurt ei näe, sest vili on põllul kõrgemaks kasvanud. Passisin neid, lootes veelkord stepikiivitajat näha ja siis märkasingi, et linnud kössitavad liikumatult lohkudes, kus vili ja rohi madalamad, kõigil pead vastu tuult suunatud. Liikumine ja toiduotsingud käivad varahommikul või hilisõhtul.
Eile lõpetasin töö pärast kella 11 õhtul. Jalgpall jäi seekord vaatamata. Varjulistes kohtades ründavad õhtul sääsed, niidetud maal neid eriti pole. Päeval aga on palju kärbseid ja parme, kes õhtul õnneks kaovad. Kuum, valgete ööde juuli kestab.