Kui keskerakondlane Aivar Riisalu võis ajateenijate piirivalvureiks saatmise ideega tahta kõige paremat, siis tulistasid kõik poliitjõud selle mõtte kiiresti auklikuks. Samas on Keskerakonnal võimalik üles keerutatud segadusest kergelt distantseeruda – nagu Jüri Ratas juba teeb –, sest ettepaneku tegija isikust lähtudes on tema öeldut kerge naljaks keerata.
Sõjaväestatud piirivalve taastamine sellisel moel, et ajateenijad saadetaks pärast sõduri baaskursuse läbimist „piiripraktikale“ tasuta tööjõuks tähendaks nõukaaegse sundajateenistuse juurde tagasipöördumist. Poliitikud on pidevalt rõhutanud, et meil valitseb ajateenistuse kui Eesti riigikaitse alustala suhtes ühiskondlik kokkulepe. Kuid kindlasti ei tähenda see ajateenijate taandamist tasuta tööjõuks. Siit poleks kuigi pikk samm nende saatmiseni tasuta vangivalvureiks või ilma palgata ehitusväeosade loomine militaarobjektide rajamiseks kuni ülemuste suvilate remondini välja, nagu see nõukaajal käis.
Praegune ajateenija õpib sõjaväelist eriala ja saab ettevalmistuse üksusega koos tegutsemiseks. Kui sellest mudelist „piiripraktika“ tõttu loobuda, siis kellele on kasulik pooliku ettevalmistusega kaitsevägi? Kas oleme valmis sellekski, et praktikantide valvatav piir on professionaalidega võrreldes paratamatult nõrgemalt kaitstud? Ning kui kaitseminister Jüri Luige hinnangul peaks „piiripraktika“ tõttu ka ajateenistus pikenema, siis ei mõjuks see kaitsetahtele viljastavalt ja pärsiks ajateenistusse pürgijate hulka.
Riisalu ettepanek räägib justkui ka sellest, et riik püüaks kõrgtehnoloogilise piiri rajamise mitmekordset kallinemist kompenseerida tasuta piirivalvurite töölerakendamisega. Pealegi – kas ülimoodne piir ei tähendagi seda, et suurema osa tööst teeb inimese asemel ära tipptehnika? Seega peaks puuduma ka vajadus ajateenijate järele.
Seni on vähemalt riigikaitse olnud valdkond, milles on erakondade vahel olnud suhteline konsensus. Riisalu ettepaneku hea külg seisneb aga senises valimiskampaanias varju jäänud kaitseküsimuste debati vallapäästmises.