• 2. detsembril kaitses Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudi doktorant Anna Rubtsova doktoritöö „Стихосложение Владислава Ходасевичa” / „Vladislav Hodassevitši värsistus”. Doktoritöö juhendajad olid Tallinna Ülikooli lektor Grigori Utgof ja Tallinna Ülikooli professor Irina Belobrovtseva, oponendid Pisa ülikooli (Itaalia) professor Guido Capri ja Moskva riikliku ülikooli juhtivteadur Marina Akimova.
• 5. detsembril kaitses Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudi doktorant Olga Mjod doktoritöö „Писатель-протагонист в литературном произведении как частный случай „текста в тексте”” / „Kirjanikust peategelane kirjandusteoses kui ’tekst tekstis’ erijuhtum””. Doktoritöö juhendaja oli Tallinna Ülikooli professor Irina Belobrovtseva, oponendid Słupski Pomorze ülikooli (Poola) professor Galina Nefagina ja Euroopa ülikooli (Venemaa) professor Olga Demidova." ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#205 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 11:54:21" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#295 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(77) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "1" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#296 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-01-02 14:47:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
• 1. detsembril toimus Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse muuseumiosakonnas loengusarja „Nõmme loeb” 3. õhtu, kus esines luuletaja Veronika Kivisilla.
• 1.–2. detsembril peeti Eesti Rahva Muuseumis lasteaiaõpetajate eesti keele koolitusseminar „Naer ja nutt on kaksikvennad”, kus tutvustati emotsioonide temaatikat keeles, kultuuripärandis ja folklooris. Toimusid töötoad, milles õpiti, kuidas mängude kaudu rikastada tunnetealast sõnavara ja lahendada emotsioonidega seotud probleeme lasteaiakeskkonnas. Esinesid Signe Raudik (TÜ, „Laps räägib siis, kui ...”), Angela Jakobson (TÜ, „Tunnete kaardid – mis, kellele, kuidas?”), Liisi Laineste (EKM, „Mis tuleb pika ilu peale? Huumor kollektiivis”), Piret Voolaid (EKM, „Siin lasteaias on kõik sõbrased: Lapsesuunaljad kui emotsionaalne rühmapärimus”), Reet Hiiemäe (EKM, „Zombid, tulnukad ja Slenderman: üleloomulikud olendid tänapäeva laste pärimuses”) ja Ene Vainik (EKI, „Tunne tundeid nimepidi”). Praktilisi töötube juhendasid Janika Oras (EKM, „Ringmängu rõõm”) ja Virve Tuubel (ERM, „Koduga seotud emotsioonid”).
• 2.–3. detsembril korraldas Tallinna Ülikooli teaduskeelekeskus IV eesti teaduskeele konverentsi. Kutsutud kõneleja oli TLÜ humanitaarteaduste instituudi Itaalia uuringute ja semiootika professor Daniele Monticelli, kes esines teemal „Vaidlus korralduse asemel: itaalia (oskus)keele rõõmudest ja valudest”. Ettekanded pidasid Peeter Järvelaid (TLÜ, „Eesti õiguskeel ja kirjakeel”), Silvi Tenjes (KVÜÕA, „Võimudiskursus, narratiiv ja teaduskeele semantiline väli”), Ülo Ugaste (TLÜ, „Mis asi see on, mida nimetatakse teaduskeeleks?”), Peep Nemvalts (TLÜ, „Mõistestiku ja terminivara süsteemsus”), Ülle Sihver (EMÜ, „Doktorandi eestikeelne kirjalik väljendus”), Riina Reinsalu (TÜ, „Isikustamisest teadustekstides”), Merike Ristikivi (TÜ, „Ladina terminid eestikeelsetes õigusõpikutes”), Tauri Roosipuu (TTÜ, „Merekeel õppetöös ja -materjalides”), Jaan Alver ja Lehte Alver (TTÜ, „Raamatupidamise oskussõnavarast ja terminiarendusest kõrgkooliõpiku „Finantsarvestus” näitel”), Rein Laaneots (TTÜ, „Mõningatest metroloogia terminitest”), Jaanika Erne (TÜ, „Keele ja poliitika piiridest Euroopa Liidu ja rahvusvahelis-õiguslikus terminitöös”), Mait Kriipsalu ja Aleksander Maastik (EMÜ, „Keskkonnakaitse oskuskeel õigusaktides”), Indrek Viil (Eesti Biokeemia Selts, „Biokeemia tõlkesõnastiku koostamisest”), Tiina Selke (TLÜ, „Mõiste ’noot’ sisust eestikeelses muusikapedagoogika kirjasõnas”), Gerhard Lock (TLÜ, „Loomeprotsessi astmed ja faasid muusikas”).
• 7. detsembril toimus Tallinnas Hõimuklubi õhtu „Inimõigused ja uurali rahvaste õigused”. Inimõiguste päevale pühendatud hõimuklubis arutlesid Vootele Hansen ja Mart Rannut, millises suhtes on üldised inimõigused rahvuste keeleliste ja kultuuriliste õigustega ning mis kasu saavad uurali vähemusrahvused inimõiguste deklaratsioonist, ÜRO põlisrahvaste õiguste deklaratsioonist ja Euroopa Nõukogu vähemuskeelte hartast.
• 8. detsembril esines UTKK loengusarjas „Nõmme loeb” kirjanik ja ajakirjanik Tiit Pruuli.
• 8. detsembril Tallinnas Eesti Rahvusraamatukogus toimunud Paabeli Raamatukogu kirjanduskonverentsil „Mis meist saab” astusid üles kirjanik Tiit Aleksejev („Kirjandusest”), Jutukooli eestvedaja Piret Päär („Vigade parandus”), Marie Edala kirjastusest Sinisukk („Meie intellektuaalne jalajälg tulevastele põlvedele – kas paberil või pilves?”), režissöör Martti Helde („Erinemise julgusest ja julguse tolereerimisest”), vaimulik ja publitsist Sakarias Jaan Leppik („Tung tsikurati tippu”), kirjanik Jan Kaus („Düstoopia paratamatus, utoopia võimalikkus”) ja Tartu Kivilinna Kooli 9. kl õpilane Hanna Simona Allas („Tulevik on lahti, kuid kellele?”). Konverentsi lõpetas Tõnu Õnnepalu ja Jim Ashilevi vestlus teemal „Sõna surmast teatris”.
• 8.–10. detsembrini korraldas Tartu Ülikooli slavistika osakond rahvusvahelise interdistsiplinaarse teadusseminari „Tõlkestrateegiad ja riiklik kontroll”, kus Eesti, Läti, Rootsi, Saksamaa, Iisraeli ja Venemaa uurijad käsitlesid teemasid, mis iseloomustavad tõlkimise mehhanisme ning tõlkijate ja toimetajate strateegiaid Vene impeeriumi ja nõukogude võimu aastatel. Plenaarettekanded pidasid TÜ professor Peeter Torop („Ideoloogia tõlgitavuse probleemidest: semiootiline aspekt”) ja Uppsala ülikooli professor Susanna Witt („Nõukogude tõlkekool: kontsepti kujunemise probleemist”). Ettekannetega esinesid Daniele Monticelli (TLÜ, „Between language, text and culture: the places of translation in Y. Lotman’s work”), Natalja Kamovnikova (Peterburi, „Of passion and bondage: Soviet literary translations into Russian from languages of limited circulation”), Maria-Kristiina Lotman, Elin Sütiste (TÜ, „Between accuracy and freedom: on compensation strategies in Estonian literary translation of the 1960s”), Elena Zemskova (Moskva, „A. Tarkovski luuletus „Tõlkija” Stalini ajastu tõlkepraktika kontekstis”), Anne Lange (TLÜ, „Editing in the conditions of state control: the case of Loomingu Raamatukogu in 1957–1972”), Lea Pild (TÜ, „Aleksei Tolstoi romaan „Peeter I” Fr. Tuglase tõlkes: täpsuse ning keeleloomelise vabaduse tasakaalu otsingud”), Tatjana Frolova (TÜ, „Fr. Tuglase tõlkestrateegia eripäradest: Tšehhovi proosa tõlked nõukogude perioodil”), Natalia Azarova (Moskva, „Nõukogude luuletõlked hiina keelest ja Mao Zedongi poeesia”), Roman Leibov (TÜ, „Luuleteksti toimetamine kui tõlge”), Tatjana Stepaništševa (TÜ, „Tõlkija strateegiast: Fjodor Tjuttševi „lüüriline fragment” eesti keeles”), Katiliina Gielen, Klaarika Kaldjärv (TÜ, „Norms under pressure: interruption in cultural situation as a trigger of the changes in translational situation”), Anastasia Šahova (Mainz, „Traveling theories: the ideas of the linguistic discussion in Soviet and East German translation studies”), Larissa Naiditš, Anna Pavlova (Jeruusalemm ja Mainz, „Nõukogude lugejale keelatud teemad (saksakeelse tõlkekirjanduse põhjal: Lion Feuchtwanger, Friedrich Dürrenmatt, Heinrich Böll, Wolfgang Koeppen)”), Vsevolod Bagno, Tatjana Misnikevitš (Peterburi, „Fjodor Sologubi Verlaine’i tõlked vene keelde: võimalike strateegiate valik”), Maria Borovikova (TÜ, „Baudelaire Marina Tsvetajeva tõlkes”), Sirje Kupp-Sazonov (TÜ, „Bulgakovi romaani „Meister ja Margarita” kahest eestikeelsest tõlkest: tsensuuri küsimus”), Anna Veselko (TÜ, „Vene kirjandus eesti koolis nõukogude perioodil: ideoloogia piiridest”).
• 9. detsembril toimunud Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse teadusseminaril esinesid Mirjam Hinrikus (UTKK) ja Lola Annabel Kass (TLÜ doktorant) teemal „„Kurja lillede” lapsed. Sissevaade eesti dekadentlikku kunsti ja kirjandusse”. Lola Annabel Kass rääkis fataalerootikast ning selle põimumistest „groteski” ja „süngusega”. Mirjam Hinrikuse ettekande fookuses olid dekadentliku meeskunstniku kujutised eesti kunstis ja kirjanduses.
• 12.–13. detsembril korraldati Eesti Kirjandusmuuseumis Eesti-uuringute Tippkeskuse aastakonverents ja Kreutzwaldi päevade 60. konverents „Suuline ja kirjalik kultuuris: põimumised ja põrkumised”, kus võeti luubi alla suulise ja kirjaliku teabe vahekord (Eesti või laiemalt Baltimaade) kultuuris nii ajaloolises plaanis kui ka tänapäeval, kirjakultuuri näiliselt totaalse valitsemise ajal. Kavas olnud ettekanded käsitlesid keele, kõne ja teksti suulist ja kirjalikku vahendamist, teemaga seotud filosoofilisi ja eetilisi küsimusi, samuti kirjaliku, pildilise ja akustilise vahekorda kultuuris. Esinesid Andris Levans („Das Wort ist mein Gesicht. Überlegungen zum Verhältnis von Mündlichkeit, Schriftlichkeit und Gedächtnis im mittelalterlichen Livland”), Terry Gunnell („Performance and audience, time and space, sound and vision. The uses of the performance studies approach for the study of folklore past and present”), Gustavs Strenga („A written text in an oral environment. The beer carters and carters brotherhoods’ account books in Riga (1450–1530) as an example of interaction between oral and written”), Juhan Kreem („Chronist und Gerüchte. Mündliche Information in die Livländische Historien von Johann Renner”), Kristi Viiding („Der Anfang der Livländischen Gelegenheitsdichtung vor der Reformation: Johannes Lohmüller”), Raivis Bičevskis („Johann Georg Hamanns sinnliche Sprache der Natur im Kontext der Mündlichkeit und Schriftlichkeit in der Kultur”), Ulrike Plath („Die Predigt zwischen Mündlichkeit und Schriftlichkeit: Karl Gottlob Sonntags Reflexionen über das gelesene und gesprochene Wort”), Jürgen Beyer („Gotländische Grabsteine als Sagenkerne”), Ekaterina Anastasova („Constructing an identity in immigration – between folklore and classic literature”), Leena Kurvet-Käosaar („Diary on the margins of written culture”), Tiina Ann Kirss („Standing on the bridge: the passage of life stories between oral and written”). Teisel päeval esinesid Helle Metslang, Külli Habicht („Vahekeelne või emakeelne eesti kirjakeel?”), Liina Lindström, Kristel Uiboaed, Maarja-Liisa Pilvik, Helen Plado („Murdekeele süntaks kui suuline süntaks”), Reet Bender („Alamsaksa keelest baltisaksa keeleni – mismoodi, miks ja kuidas?”), Aivar Põldvee („Loevad ja kirjutavad. Kirjakeel ja eesti talupojad Rootsi ajal”), Hille Pajupuu, Rene Altrov („Hääle meeldivuse aspekte”), Lya Meister, Einar Meister („Eesti laste kõne põhitooni ja vokaaliruumi areng”), Ell Vahtramäe („Vormilt kirjalik, sisult suuline: uurijana 10 aastat online-foorumites”), Anneli Baran („Vellerismist eesti traditsioonis – suulise ja kirjaliku piirimailt”), Tiiu Jaago („Suulisus kirjakultuuri ajajärgul – pidevalt jätkuv protsess”), Mare Kõiva („Unenäopäevik – kirjalik suuline rahvaluuleliik”), Liina Lukas („Grimmide kajad Eestis”), Zurab Japua („Герой Дыд и святилище Дыдрыпщ: о религиозных мотивах в эпосе”), Kärri Toomeos-Orglaan („Seto jututraditsioon suulise ja kirjaliku kultuuri piirimail”), Katre Kikas („Rahvaluulekogujad H. A. Schults ja J. Pint suulise ja kirjaliku, meenutatu ja unustatu vahel”), Kristel Vilbaste, Mikk Sarv („Suulisus ja kirjalikkus allikapärimuses Taevaskoja Emalätte näitel”), Eduard Parhomenko („Siin- ja teispool filosoofia kõnelisust Tõnu Luige loengutes”), Triinu Ojamaa („Armastusest diasporaaeestlaste intervjuude ja eksiilkirjanduse näitel”) ja Anneli Saro („Teatri emantsipeerumine kirjandusest?”).
• 14. detsembril peeti Tartus Emakeele Seltsi kõnekoosolek „Milleks meile küsilaused?”. Ettekannetega esinesid Tiit Hennoste („Suulise keele tervikkäsitlus ja küsimused selle sees. Lause ja küsimus”), Andriela Rääbis („Sa aput kurki tahad või? Pakume küsilausega”), Kirsi Laanesoo („Miks sa torusse ei räägi? Miks-küsilaused”) ja Andra Rumm („Miks me oma küsimused ringi teeme?”).
• 14. detsembril korraldati Riias Läti ülikooli kirjanduse, folkloori ja kunsti instituudis eesti ja läti folkloristide ühine teadusseminar „Mission Possible”, mille eesmärk oli arutleda folkloristika uuemate suundumuste üle. Esinesid Sandis Laime („Tourist graffiti and magic signs on sandstone cliffs in Latvia: current research and future perspectives”), Piret Voolaid („A paremic glance at graffiti: database of graffiti”), Ieva Tihovska („Latvian Romani dance: notes on applied research”) ja Eda Kalmre („Self-created love stories in girls’ romantic culture: history and evolution”). Stendiettekannetega esinesid Tõnno Jonuks, Reet Hiiemäe, Mare Kalda, Mare Kõiva, Katre Kikas, Liisi Laineste, Anneli Baran, Aigars Lielbārdis, Andres Kuperjanov, Toms Ķencis, Ekaterina Anastasova ja Julia Prakofjewa.
• 21. detsembril toimus Eesti Kirjandusmuuseumis meditsiiniantropoloogia konverents „Medica XI. Uurijanägemusest komplementaar- ja rahvameditsiinini”. Uurijad tutvustasid viimase aja uurimusi, materjale ja nende kohta tekkinud hüpoteese, optimaalseid ja uusi ravimisviise ning ka ajaloolise ainestiku analüüsitulemusi. Esinesid Maili Pilt („Isiklikud lood avalikus ruumis. Internetifoorumisse kirjutatud rasestumise, lapseootuse ja sünnitusega seotud lugude funktsioonidest www.perekool.ee näitel”), Mare Kõiva („Antroposoofilise meditsiini kasutamisest XXI sajandi linnamiljöös”), Anu Korb („Ida-Siberi Minussinski piirkonna eestlaste ravitsejad, haigusseletused ja ravivõtted. Traditsioonimuutused ja kogumiskontekst”), Ave Goršič („Rahvameditsiini kogumise-uurimise ajalugu”), Julia Prakofjewa (Minsk, „Protective Dolls in Modern Belorussia”), Renata Sõukand, Raivo Kalle („Saialille kasutus Saaremaal: motivatsioon ja allikad”) ja Reet Hiiemäe („Valuravi: pärimuse, meditsiini ja psühholoogia kokkupuuteid”).
• 28. detsembril toimus UTKK muuseumiosakonnas Toomas Liivi 70. sünniaastapäevale pühendatud kirjandusõhtu, kus esinesid Elo Lindsalu, Toomas Haug ja Maarja Vaino.
KAITSTUD DOKTORITÖÖD
• 2. detsembril kaitses Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudi doktorant Anna Rubtsova doktoritöö „Стихосложение Владислава Ходасевичa” / „Vladislav Hodassevitši värsistus”. Doktoritöö juhendajad olid Tallinna Ülikooli lektor Grigori Utgof ja Tallinna Ülikooli professor Irina Belobrovtseva, oponendid Pisa ülikooli (Itaalia) professor Guido Capri ja Moskva riikliku ülikooli juhtivteadur Marina Akimova.
• 5. detsembril kaitses Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudi doktorant Olga Mjod doktoritöö „Писатель-протагонист в литературном произведении как частный случай „текста в тексте”” / „Kirjanikust peategelane kirjandusteoses kui ’tekst tekstis’ erijuhtum””. Doktoritöö juhendaja oli Tallinna Ülikooli professor Irina Belobrovtseva, oponendid Słupski Pomorze ülikooli (Poola) professor Galina Nefagina ja Euroopa ülikooli (Venemaa) professor Olga Demidova.
" ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#207 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 11:52:03" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#297 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(77) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "1" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#298 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-01-02 14:47:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
• 6. jaanuaril tähistati Tartus Eesti Kirjandusmuuseumis Oskar Lutsu 130. sünniaastapäeva ettekandepäevaga „Müüdid ja tegelikkus”. Esinesid Toomas Muru (Betti Alveri muuseum, „Poetess ja nukker naabrimees”), Maarja Vaino (A. H. Tammsaare muuseum, „Kumb oli enne, muna või kana? Müütide loomisest”), Aule Sepp (Luunja keskkool, „Teatrietenduse „Nukitsamees” retseptsioonist esimeses kooliastmes”) ja Juuli Puusepp (TÜ, „Mati Undi „Täna õhtul viskame Lutsu” tegelaskonna analüüs”).
• 8. jaanuaril toimus Elva gümnaasiumis konverents „Elva luuletark. Karl Muru 90”. Kõnelesid kirjandusteadlased ja kultuuritegelased Arne Merilai („Murulugemine”), Rein Veidemann („Karl Muru luuleakadeemia”), Peeter Olesk („Kummardus lüürikale – ilma poeesiata”), Aare Pilv („Murkast alates”), Ly Seppel („Julgusest „kahte” välja panna”), Janika Kronberg („Professor Karl Muru juhatusel eesti kirjandusse”). Luulekavaga esines Eesti Naisüliõpilaste Selts.
• 10. jaanuaril toimus Tartus Kirjanduse Majas Värske Õhtu teemal „Luule piiridest”, mida juhatas Igor Kotjuh. Kõnelesid Kristjan Haljak, Berit Kaschan ja Siim Lill.
• 11. jaanuaril peeti Tartus TÜ eesti ja võrdleva rahvaluule osakonna ja Eesti-uuringute tippkeskuse usundi ja müüdiuurimise töörühma korraldusel Eesti Akadeemilise Usundiloo Seltsi ettekandepäev „Places and processes of pilgrimage, past and present”. Esinesid Tõnno Jonuks (EKM, „Pagan pilgrimages? Some thoughts about Early Modern age superstition in Estonia”), Atko Remmel (TÜ, „Pilgrimage practices in contemporary Estonia: some (peculiar?) developments”), Kristel Kivari (TÜ, „Crop circles in England: gateways to the web of meanings”), Tiina Sepp (Yorki ülikool, TÜ, „From Canterbury to Durham: Pilgrimage to and at English cathedrals”), Lina Leparskiene (Leedu rahvuslik kultuurikeskus, „Our Lady of Trakai. Revival of the old cult”), Kikee D. Bhutia (TÜ, „Mapping the sacred landscape of Sikkim”).
• 18. jaanuaril peeti Tartu Loodusmajas Kaisa Lingi juhtimisel kaheksandat loodus- ja reisikirjanduse seminari, kus biograafilise lähenemise kaudu vaadeldi Gerald Durrelli loomingut.
• 19. jaanuaril toimus Eesti Kirjandusmuuseumis seminar „Approaches to trauma”, kus kõnelesid Maarja Hollo, Tiina Ann Kirss, Leena Kurvet-Käosaar, Kadri Naanu, Tais Leite de Moura ja Aija Sakova.
• 23.–27. jaanuaril leidis Tallinnas aset kultuuriteaduste ja kunstide doktorikooli kuues talvekool „New natures, entangled cultures: perspectives in environmental humanities”, korraldajaks Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituut (TÜHI) koostöös Keskkonnaajaloo Keskusega. Iga päev toimus kaks avalikku loengut. Esinesid Timothy James LeCain (Montana osariigi ülikool, USA), Dolly Jørgensen (Luleå tehnikaülikool), David Moon (Yorki ülikool), Gregg Midman (Wisconsin-Madisoni ülikool, USA), Kate Soper (Londoni Metropoli ülikool), Harriet Hawkins (Londoni ülikooli Royal Holloway kolledž), Jamie Lorimer (Oxfordi ülikool), Bronislaw Szerszynski (Lancasteri ülikool, Suurbritannia). Ühel päeval korraldati viis paralleelset töötuba, mida juhatasid Anu Allas (Kumu) ja Linda Kaljundi (TLÜ), Kati Lindström (TÜ), Maros Krivy (EKA) ja Agata Marzecova (TLÜ), Patrick Laviolette (TLÜ) ja Tarmo Pikner (TLÜ), Kadri Tüür (TÜ) ja Kate Soper.
• 24. jaanuari teisipäevaseminaril Eesti Kirjandusmuuseumis esines Mait Sepp teemal „Eesti ilmavanasõnad ilmateadlase pilgu läbi”. Ta arutles pärtliraju näitel nende võimaluste ja väljakutsete üle, mida ilmavanasõnad ilmauurijatele pakuvad.
• 25. jaanuaril toimus Tallinnas Hõimuklubi õhtu „Kas eelmine aasta oli liivi aasta?”. Keeleteadlane ja akadeemik Karl Pajusalu tutvustas nelja 2016. aastal ilmunud väljaannet liivi keelest ja kultuurist: Eberhard Winkleri ja K. Pajusalu koostatud monograafiat Anders Johan Sjögreni salatsiliivi talletustest, eesti ja soome-ugri keeleteadlaste ajakirja liivi erinumbrit, Eduard Vääri liivi uurimuste kogumikku ja liivi aastaraamatut.
• 26. jaanuaril tähistas Akadeemiline Rahvaluule Selts Tartus folklorist Mall Hiiemäe 80. sünnipäeva. Juubilar on tuntud eesti kalendrikombestiku ja usundi, jutustamistraditsiooni ning pärimusliku loodusteadmuse hea tundja ning mõtestajana. Ettekanded pidasid Eda Kalmre („Ühest rahvalikust ballaadist. Rahvalaul ja jutud Sambla Anust”), Ergo-Hart Västrik („Metsik ja muud kujud 20 aastat hiljem”), Aado Lintrop („Kosmogooniline hari ja selestiline kiik”) ja Eerik Leibak („Miks on lindudel sellised nimed?”). Järgnes raamatute ja näituse „Folklorist ja fotoaparaat” tutvustus.
• 27. jaanuaril esines Tartus Eesti Akadeemilise Ingerimaa Seltsi kõnekoosolekul kauaaegne Rootsi Raadio soomekeelsete saadete toimetaja Juha Tainio ettekandega „Kohtumisi ingerisoomlastega Soomes ja Rootsis”." ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#209 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 12:46:28" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#299 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(78) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "2" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#300 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-02-07 14:36:51" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
• 3. veebruaril leidis Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse muuseumiosakonnas Nõmmel aset järjekordne murdeluule hommik, kus näitleja Margus Tabor kõneles hiiu keelest ja meelest.
• 6. veebruaril avati Eesti Kirjandusmuuseumis Loomingu Raamatukogu 60. aastapäevale pühendatud näitus. Ettekannetega esinesid Sirje Olesk, Anu Saluäär, Kalle Kasemaa ja Janika Kronberg. Õhtu lõppes vestlusringiga LR ajaloost ja tänapäevast.
• 8. veebruaril toimunud Hõimuklubi õhtul Tallinnas esines Oliver Loode teemal „Soome-ugri rahvad maailma põlisrahvaste liikumises”. Eestit aastail 2014–2016 ÜRO põlisrahvaste püsifoorumil esindanud Loode rääkis, kuidas soome-ugri rahvad rahvusvahelisel areenil silma paistavad.
• 10. veebruaril toimus Eesti Kirjandusmuuseumis Eesti-uuringute Tippkeskuse soouuringute töörühma seminar. Diskursiivsete meetodite kasutamisest soouuringutes kõneles Raili Marling.
• 13. veebruaril toimus Tallinna Ülikoolis Enn Soosaare 80. sünniaastapäevale pühendatud konverents „Kaitse vaim”. Enn Soosaare tõlgitud raamatutest rääkis Marek Tamm. Raul Rebase juhtimisel peetud vestlusringis „Räägime Ennust” analüüsiti muuhulgas Soosaare esseede aegumatust ja päevakajalisust. Sõnavõttudega esinesid kaitseväe juhataja kindral Riho Terras ja kirjanik Sofi Oksanen. Selle aasta eetilise esseistika auhinna pälvis helilooja Jüri Reinvere.
• 14. veebruaril toimunud Eesti Kirjandusmuuseumi teisipäevaseminaril pidas Valgevene külalisuurija Tatjana Volodina venekeelse ettekande „Haiguse aksioloogilisest staatusest valgevene traditsioonilises kultuuris”. Haigus kui subjektiivne reaalsus lülitub kultuuriliste ettekujutuste süsteemi, organismi bioloogiline seisund aga jääb aktualiseeruva mütoloogia taustaks. Esineja kõneles haiguse ambivalentsest väärtuselisest staatusest: haigus ilmneb kui deemonlikkuse kehastus, millest tuleb vabaneda, ja kui inimeseks olemist moodustav komponent.
• 16. veebruaril toimus Eesti Kirjandusmuuseumis Akadeemilise Rahvaluule Seltsi kõnekoosolek, kus Mari-Ann Remmel pidas ettekande teemal „Kuidas portreteerida kohta? Nabala peegeldused pärimuses”.
• 17. veebruaril peeti Tallinna Ülikoolis Katre Õimu meenutuskonverents „Keel on teekond. Diakroonilise ja sünkroonilise keelekäsitluse piirimail”. Avasõnad lausus Tõnu Viik. Teemad, millest kõneldi, haakusid Katre Õimu tegevusvaldkondadega: kognitiivne lingvistika ja fraseoloogia, morfosüntaks ja sõnaloome, semantika ja korpuslingvistika, eestikeelse teksti automaatse analüüsi vahendite arendamine. Ettekannetega esinesid Pille Eslon („Lingvisti teekond” – luges ette Annekatrin Kaivapalu), Ann Veismann („Ajast ajametafoorides”), Mare Kõiva („Kuidas maailmad on struktureeritud. Fraseoloogia võimalusi”), Reet Kasik („Struktuurne tähendus ja leksikaalne tähendus sõnamoodustuses”), Mati Hint („Sihitise käände muutumine”), Pirkko Muikku-Werner („Virolaiset ja suomalaiset idiomeja lainaamassa”), Piret Voolaid („Folkloori lühivormide andmebaasid – keeleteekondade peegeldajad”), Jelena Kallas ja Margit Langemets („Püsiühendid sõnaraamatutes”) ning Asta Õim („Uuendatud fraseoloogiasõnaraamat: tulevikunägemus”).
• 17.–18. veebruaril toimus Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudis Vene ja Ida-Euroopa uuringute akadeemilise suuna korraldatud XVIII rahvusvaheline noorfiloloogide konverents. Ettekannetega esinesid üliõpilased, magistrandid, doktorandid ja aspirandid Eestist, Venemaalt, Ukrainast, Valgevenest, Indiast, Hiinast jm, keskenduti võrdlevale kirjandusteadusele, vene ja slaavi kirjanduse ajaloole, kultuurile, poeetikale ja lingvistikale. Kutsutud esinejad olid professor Nikolai Bogomolov (Moskva riiklik ülikool) ning professor Oksana Issers (Omski riiklik ülikool).
• 21. veebruaril pidas Meelis Friedenthal Eesti-uuringute Tippkeskuse usundi ja müütide töörühma seminaril ettekande „Maagia varauusaja akadeemilistes tekstides”. Fookuseks oli Rootsi impeerium; juttu tehti nii deemonitest, talismanidest, astroloogilisest maagiast, Paracelsuse ideede järgimisest, rahvaliku maagia akadeemilisest tõlgendusest jms.
• 27. veebruaril peeti Tartu Ülikooli Narva kolledžis õigusfilosoof Ilmar Tammelo 100. sünniaastapäevale pühendatud konverents „100 Eesti mõtlejast Eesti ja maailma mõtteloos”. Kolledži direktor Kristina Kallas kõneles Narva vaimuelust, Eesti Teaduste Akadeemia president Tarmo Soomere geeniustest teaduses. Õigusteadlane Peeter Järvelaid rääkis teemal „Ilmar Tammelo (1917–1982) – Narvas sündinud rahvusvaheliselt tuntud õigusfilosoof”. Akadeemik Lauri Mälksoo arutles, kui kõrgele võib tõusta õigusteadus Eestis, Hando Runnel kõneles Ilmar Tammelo avastamisest kodumaal ning Kalle Hein Tammelo loomingust ajakirjas Akadeemia.
• 27. veebruaril esines Hasso Krull Tartus Utoopia raamatupoes kolmeosalise loengusarja „Nimetu Kogukond” esimese loenguga „Triksteri müüt kui filosofeem. Ambivalentsus, virtuaalsus, liminaalsus, diegeetilisus ja intensiivsus”.
• 28. veebruaril leidis Tartu Kirjanduse Majas aset Värske Õhtu, kus Marianne Lind, Anti Saar ja Tõnis Tootsen vestlesid žanridest. Arutleti, mis on žanrist saanud, mis on ta tähendus. Kas kirjutaja/lugeja võiks või peaks žanri peale mõtlema? Kas see, mida praegu avaldatakse romaani või luule nime all, on harjumuspärastes raamides ülepea liigitatav? Vestlust juhtis Indrek Koff.
" ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#211 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 13:16:14" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#301 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(79) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "3" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#302 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-03-06 13:51:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Jutuajamine kõrtsis
Otto Wilhelm Masing kirjutas 30. oktoobril 1821 õhinal oma sõbrale Johann Heinrich Rosenplänterile, et kahe päeva eest oli ta Porkuni kõrtsis kella 21 paiku öömajale jäädes tutvunud üheksa venelasega [Russen], kellest kolm olid osalenud Peterburis Iisaku kiriku graniitsammaste tahumisel; sambad olevat olnud lahti murtud Soomes (Kirjad III, saksa keeles lk 83–84, eestikeelne tõlge lk 87–88). Järgnevast selgub, et tegu polnud siiski etniliste venelastega.
Pärast seda, kui kirja autor oli meestele pool toopi viina välja teinud, lausus üks noorem mees tunnustavalt: „Waat hüwa kuma!” Sellele järgnes dialoog: „„Mis?” ütlesin mina, „kas sa ka soome keelt räägid?” – „Ei, härra! Aunuse keelt [Olonesisch].” – „Kas see on siis sama mis soome keel?” – „Ei, härra, see on karjala keel! [Karelisch]” Seepeale võttis üks vana mees sõna ja ütles: „Meie oleme veskikivitegijad ja kivitahujad, rändame maailmas laialt ringi [---] Usu poolest oleme venelased; Jumalat palume vene keeles; meie lapsed loevad ja kirjutavad vene keelt, aga meie kodukeeleks on старинная – i. e. vana või vananenu.”” Pärastpoole kostitas kirja autor kolme vanemat meest õllega ja neil olevat jätkunud juttu kella kaheni öösel.
Masing oli jutuajamisel hämmastunud sellest, et väidetav karjala keel pärineks nagu „peaaegu muutumatult Võru maakonnast”. Ta lisas: „Märkisin üles ilmatu hulga lauseid, mis on sulaselge tartu keel. Näit[eks] küsisin ma, kuidas öeldakse: täna ma suren? – minna täempä kolen; der Todt – surm. Lühidalt öeldes: need inimesed rääkisid karjala keelt ning mina nüüd eesti keelt; nemad said minust aru ja mina nendest. Ka ütlesid nad on asemel om; penni ja koer on sünonüümid; mõrsja on pruut tartu keeles, karjala keeles mursja. Nuga – tartu keeles weits, karjala keeles waits.”
Kas karjala või vepsa keeleaines?
Masing esitas vanas kirjaviisis väidetava karjala keele näidetena Rosenplänterile kaks kolmesõnalist lauset ja üksiksõnu, ühtekokku tosin lekseemi. Kirjapandust moodustavad noomenid poole. Peale selle leidub kogumis kaks verbi ning üks omadus-, ase-, määr- ja hüüdsõna. Kõik käändsõnad on nominatiivis. Üks tegusõna on oleviku ainsuse esimeses pöördes lõpuga -n, mis ei eritle keeli. Seevastu oleviku ainsuse kolmandas pöördes olev om on keelediagnostiliselt olulise tähtsusega (lähemalt allpool). Keelenäidetega tutvumisel tekkis siinkirjutajal kahtlus, kas on ikka tegemist mõne karjala keele teisendiga või hoopis vepsa keelega.
Graniidimonoliidid olid Some ránna kaljo murrus walmistud, kirjutas Masing lisaks kirjas mainitule ka oma nädalalehes (Peterpurrist 1822: 63). Huvi pakkus teada saada, kas see toimus Soome karjalaste aladel. Selgus, et mitte, vaid Lõuna-Soomes tänapäeva administratiivjaotuse järgi Kymenlaakso maakonnas Virolahti vallas Pyterlahtis, kus oli kivimurd avatud juba 1819. aastal, et varuda kaljuplokke Peterburi ehitiste, sh Iisaku kiriku tarvis. Töödeks värvati palju inimesi, kellest enamik oli toodud Venemaalt (Parkkinen 2013). Seetõttu mainiski Masing oma kirjas riigi järgi ja usu poolest kõigepealt venelasi. Ülimalt tõenäoliselt toodi kivimurdu töölisi peamiselt impeeriumi aladelt, kus leidus kaljusid. Kiviraiumine oli hästi arenenud Karjalas, kuid vähese nõudluse tõttu otsiti ja leiti tööd tihti Peterburis, Riias, Tallinnas ja mujal; eriti tuntud olid vepsa kiviraidurid (PNR: 228, 379). Niisiis pole võimatu, et Masingul oli juttu vepslastega. Siiski pole osaliselt välistatud aunusekarjalased ning nende ja vepslaste vahele jäävad, keele ehituselt ja sõnavaralt vahepealsed lüüdilased. Igatahes oli tegu, nagu kirjas juba märgitud, Aunuse kubermangu elanikega.(1)
Ülestähendatud näidete keeleline tuvastamine pole sugugi lihtne, sest a) sõnu ja nende muutevorme on väga napilt, b) sõnad pole noteeritud kuigi täpselt, c) kahe sajandi jooksul on keeled muutunud ning d) mainitud kolm läänemeresoome keelt on grammatilise ehituse ja leksika poolest üsna lähedased, mistõttu osa sõnu on isegi identsed. Parema ettekujutuse saamiseks on Masingu ülestähendatud sõnad ja kolme Aunuse kubermangus kõneldava murderühma / keele vasted paigutatud tabelisse; seejuures lähtuti sõnakujude lähedusest, mitte tähendustest. Tabeli aines on ammutatud sõnaraamatutest (KKS, LMS, SVJ ja SVK).
Tabel 1.
Masingu (M) kirja pandud sõnad ja nende häälikulised vasted Karjala keeltes


Masingu sõnakuju ja võimalik hääldus


livviko


lüüdi


vepsa


hüwa [hüüvä]


hüvä


hüvä


hüvä


koer


koiru


koir


koir


kolen [koolen]


kuolen


kuolen


kolen


kuma [kuuma]


kuomu
kuoma


kuom


kom


minna [mina, minä]


minä


mina
mińä


minä


mursja


–


–


muŕźäin
muŕźei


om


on


on


om


penni [peni]


peńi-kky


–


–


surm


surmu


surm


surm


täempä


tänäpäi


ťänäpä
tänämbä


ťämbäi
ťänambei


waat


vot


vot


–


waits


veičči


veiťťš’


veič ~ viič
Tabelist selgub, et M hüwa ’hea’ ja minna ’mina’ erinevad Aunuse kubermangus kõneldavate keelte sõnast üksnes vokaalharmoonia poolest, kuid on võimalik, et kirja autor toetus tartu keele tavale, milles seda järgsilbis väga sageli ei märgitud (Hint 2008: 553). M koer on ilmselt ebatäpne noteering: käsitletavad keeled ei toeta e-häälikut, vaid see on Masingul märgitud ilmselt tallinna keele mõjul. Livviko keeles esineb nii selles sõnas kui ka lekseemis surmu lõpp -u (nagu vienakarjalas -a), ent siinkohal ei saa olla päris kindel, et Masing pole eesti keelele toetudes teoretiseerinud. Nimisõnade apokoopilised vormid osutavad kas vepsa keelele või lüüdi murdele. Ka M waits ’väits, nuga’, mille diftong on väga tõenäoliselt just tähetäppide unustamise tõttu ebatäpne, näitab lõpukadu. Näikse, et Masing pole tajunud č-afrikaati, mis esineb kõigis Karjala keeltes.
Ka M kolen ’koolen, suren’, mis võiks osutada pigem vepsa keelele, milles erinevalt karjala murretest esineb, tõsi küll, lühike vokaal, pole kindel argument, sest kirja autor võis diftongi uo kõrvust mööda lasta. M penni [peni] ’peni, koer’ sõna käsitletavates keeltes pole leitud. Küll esineb keeleala lõunaosas livviko Salmi murrakus vastu Soomet peńikky kutsika tähenduses, vrd ka soome penikka ja vienakarjala peńikkä (KKS). Pelka peni, mis kuulub vähemalt läänemeresoome-permi tüvevarakihti (EES: 361), on kunagi tõenäoliselt kasutatud ka läänemeresoome keelte põhjarühmas ning võis Karjalas kahesaja aasta eest veel tuntud olla. Teisalt pole võimatu, et Masingul tekkis vestluse käigus assotsiatsioon vepsa sõnaga peń ’väike’ seoses tõigaga, et ’kutsikas’ on peń koir ’väike koer’.
Mõneti mõistatuslikuna näib M kuma [kuuma] ’vader; seltsiline’, millega on täiesti sarnased vaid vadja kuuma ja isuri kuuma (~ kooma) Ingerimaal (VKS: 525; IMS: 202, 226). a-lõpuline kuoma esineb vaid livviko ühes lõunapoolses murrakus vastu vepsa ala (KKS). Tegu on vene laensõnaga, vrd кум ja (naissoost) кума. M waat ’vaat, kae’ puhul Karjala keeltest ei leia vaatama-sõnale vastavat lekseemi, sest viimane esineb valva-tuletisena genuiinsena üksnes eesti keeles (EES: 589). Tõenäoliselt peegeldab waat vene keelest laenatud hüüdsõna vot, mille vokaal oli emfaatiliselt pikenenud, nagu ka tõenäoliselt sõnakujus hüwa. Teisalt võisid noorema mehe häälduses esisilbi vokaalid ollagi pikenenud vene keele mõjul. See seletaks ka kuuma esinemise. Vepsa sõnastikes vot ei kajastu, kuid seda tänapäeval kahtlemata tarvitatakse ja võidi kasutada juba ammugi, ent vaadeldavatest sõnadest koosnev lause ei tarvitse pärineda vepslase suust.
Ülejäänud Masingu kirjapandud sõnadel on enim sarnasust vepsa keelega. Nende hulka kuulub kõigepealt om ’on’, mida kirja autor on eraldi rõhutanud. Tõsi küll, seda sõnakuju leidub ka teistes keeleteisendites, kuid väga piiratult, üksnes p ja v ees, nt lüüdi Nügöi om vilud iumad ’nüüd on külmad ilmad’; Om puoľüöd ’on kesköö’; seevastu lind on harakk ’lind on harakas’ (LMS: 281, 288, 290; vt KKS sub olla). Ka M täempä ’täna’ on üsna sarnane vepsa sõnaga. Tänä-kuju oleks Masing põhjaeesti keelekuju oskaja ja pooldajana ehk suutnud eritleda. Ka M mursja sobib paremini ühte vepsa sõnakujudega muŕźäin ~ muŕźei ’noorik, noor abielunaine; minia, vennanaine, mehe vennanaine’. Tegu on balti laenuga, mis varem võis esineda ka livviko ja lüüdi murdes, on tänini säilinud nooriku tähenduses ka vienakarjala murdes (EES: 293; KKS sub morsien). Vaevalt et Masing võttis sõnade kõrvutamisel peale häälikulise kuju arvesse tähendust: mõrsja tähistamiseks on Karjala keeltes tarvitusel hoopis teised sõnad: viena antilaš, livviko andilas, lüüdi ńevest ja vepsa nevest ’mõrsja, pruut’.
Karjala rahvast nädalalehes
Kõnes oleva kohtumise põhjal publitseeris Masing 1822. aastal oma nädalalehes pikema artikli, milles kirjeldas Aunuse kubermangu elanikke: „K a r e l a rahwas. Seddasama wiimsest nimmetud, kutsutakse ka O l o n t s i-rahwaks, et ta Olonetsi kubbernemangus [---] ellab. Meie rahwas tunneb seda rahwast küllalte, sest et seält suisel ajal kiwwiteggijaid ja kaewokaewajaid meie male tuleb. Needsammad kiwwiteggijad nimmetawad ennast K a r e l t s i d.” Edasi põhjendatakse nende nime seost sõnaga karjalised (Hirtenvolk [’karjusrahvas’]), räägitakse usutunnistusest ning kodu- (issikeskes rägime Karela kele) ja kirikukeelest, millest oli juba juttu vaatluse all olnud kirjas. Masing lisas: „Olleme issi saggedaste selle rahwaga paljo räkinud [---] Ütlewad nemmad, et tagga Tartu maal, kõigeennamiste Rõugo, Põlwe ja weel tõistes kihelkondades,(2) nende kele pessa asse peab ollema; ning et nende ja Rõugo rahwa kele wahhel, ei seda wähhematki wahhet pea kuluma. Ütlewad, et nemmad ka weel sedda: et Tállina maal innimesed mitte nende juttu täieste ei mõista, ning et nemmad issi ennemine Tállina keelt mõistwad, kui et se rahwas nende keelt mõistaks.” (Teädused 1822: 386–387).
Näikse, et need sõnad on Masing vestluskaaslaste suhu ise pannud. Kirjutis peegeldab esmakordselt Eesti-Karjala sidemeid. Ilmselt pole meie kirjasõnas varem Karjala elanikkonda käsitletud. Vepslasi ja lüüdilasi toona teistest ei eristatud. Rahva enesenimetuseks oli märgitud Kareltsid, st karjalased, ent seda vene keeles (vrd карелец : карельцы), mis pole rahvaomane. Karela on tõenäoliselt Masingu enda moodustatud vene või saksa (< vene) keele baasil, nõnda samuti ka territooriumi järgi loodud Olontsi-rahwas (vn Олонец; vrd 1827 vps Anuksen ~ Olentsan lidn ’linn’; Branch 1973: 92). Pole teada, milline oli äänisvepslaste toonane enesenimetus: Irina Vinokurova (2015: 11) andmetel on viimasel ajal selleks lüdinik ja lüdilaińe, sõna-sõnalt ’lüüdilane’; vepsa sõnaraamatu ja Zaitseva (1981: 6) järgi on seda kasutatud üksnes Kesk-Vepsas, kuid oma keelepruugi kohta Äänisjärve-äärsetest küladest on teada, tõsi küll, ľüďikel ja ľüďikš (SVJ: 303–304).
Lõpetuseks
Masingu kirjas mainitud noorema mehe pillatud heakskiitev lause napsipakkuja kohta ei sisalda midagi vepsapärast, kuid seda on kellegi vanema mehe fraas, mis sisaldab vepsa sõnale sarnast *tämpäi ~ *tämbäi. Vepsa keelele viitab mõningatele küsitavustele vaatamata ka mitu eespool käsitletud üksiksõna. Peale laensõna kuuma pole ainustki näidet, mis räägiks vepsa keele oletuse vastu.
Seega on Masing talletanud vepsa keelt enam kui kaks aastat enne soome keeleteadlast Andreas Johan Sjögrenit, kes vepslaste ja nende keele teadusele avastajana, identifitseerijana ja kirjeldajana kirjutas neist oma päevaraamatus esimest korda 15. augustil 1824. Muide, esialgu pidas temagi vepslaste keeleuusust karjala keele livviko murde variandiks (vt Branch 1973: 83 jj). Niisiis oleks Masing ajaliselt teine isik, kes on teadaolevalt vepsa keelt kirja pannud. Esimeseks vepsa kirjamälestiseks on tavaliselt alates Eemil Nestor Setäläst peetud XVII sajandi teisest veerandist pärinevaid loitse, mille keelt on aga viimasel ajal Mõznikovi poolt käsitletud livviko, lüüdi ja vepsa keele eellasena [!] (Mõznikov 2010: 286; Osnovnõje 2010: 46 jj).
Siiski tuleb rõhutada, et andmete nappus ei võimalda keelt päris veenvalt välja selgitada. Kirja ja ajalehekirjutise põhjal otsustades võiks peale vepsa keele kõne alla tulla ka karjala keele murded, ent selle kinnituseks pole ühtki veenvat keelelist tõendit.
Masing võrdles vepsa (tema järgi küll karjala) keelt esimest korda ühe sugulaskeelega – tartu kirjakeelega (ja Võru murdega) ning nentis üllatavaid sarnasusi. Ent kirja autori tõeliseks eesmärgiks polnud keelesuguluse tõestamine, vaid veendunud, isegi kohati raevuka tartu keele vastasena kasutas ta sarnasust tõestusmaterjalina demonstreerimaks, et tartu keel on arengus samavõrd maha jäänud nagu kirja autori väitel vananenud, suuliselt tarvitatav karjala keel: „Mis alust on nüüd härradel oma [tartu] keelega uhkustada? See on ju kultuurilt pool tuhat aastat maha jäänud. Ja nüüd ütlevad need härrad, et neil on keele juur käes. Juur on paljudel taimedel kasutamiskõlblikum kui lehed, aga mitte alati pole see nii, kõige vähem keeles, sest keel on inimkultuuri produkt, selle tõusu ja languse dokument.” (Kirjad III: 88)(3) Tegelikult oli старинная tõlkimine ja tõlgendamine vananenuks (alte oder veraltet) Masingu lapsus, ent teisalt võis see olla soovunelm või tahtlik tegugi; õigupoolest on vene sõna tähenduseks ’vanaaegne, muistne’, mistõttu sel oli toonase keelejuhi meelest ilmselt positiivne konnotatsioon.
Keywords: history of Finno-Ugric studies, lexis, Finnic languages, Vepsian, Karelian
Otto Wilhelm Masing wrote in 1821 to Johann Heinrich Rosenplänter, that in a tavern he had met with Karelians from Olonets province. Masing presented in his letter two three-word sentences and six particular words by the old spelling system: hüwa ’good’, koer ’dog’, kolen ’(I) die’, kuma ’godfather; good mate’, minna ’I’, mursja ’bride’ (in fact ’young married woman’ and other meanings), om ’is’, penni ’dog’, surm ’death’, täempä ’today’, waat ’here’, waits ’knife’.
It is possible that Masing has noticed at least some Vepsian words but very scantily. This proofs lack of apocope (also in Lydic) and the words ?kolen, om, täempä (cf. Vepsian ťämbäi) and mursja (Vepsian muŕźäin ~ muŕźei). The other lexemes (except kuma) are neutral in the language diagnostical sense. Masing did it more than two years earlier that the Finnish linguist Andreas Johan Sjögren, who had mentioned the Vepses for first time in 1824. Chronologically Masing was the second person, which has recorded some Vepsian material. The first recording (charms) come from the second quarter of the 17th century. After Myznikov, they are not in Vepsian but a commune predecessor [!] language of Olonetsian, Lydic and Vepsian. Masing as first has compared the Vepsian (after him Carelian) words with a related language – South Estonian literary language (and Võru dialect).
Enn Ernits (b. 1945), PhD, DVM, Estonian University of Life Sciences, Associated Professor, firstname.lastname@example.org" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#215 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-01-12 15:39:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(4710) "
B r a n c h, Michael 1973. A. J. Sjögren. Studies of the North. (Suomalais-Ugrilaisen Seuran toimituksia 152.) Helsinki: Suomalais-Ugrilainen Seura.
EES = Eesti etümoloogiasõnaraamat. Koost ja toim Iris Metsmägi, Meeli Sedrik, Sven-Erik Soosaar. Peatoim Iris Metsmägi. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2012.
H i n t, Mati 2008. Tartu keele avaliku kasutamise taandareng vajab täpset dokumenteerimist. – Keel ja Kirjandus, nr 7, lk 553–556.
IMS = Inkeroismurteiden sanakirja. Toim R[uben] E[rik] Nirvi. (Lexica Societatis Fenno-Ugricae 18.) Helsinki: Suomalais-Ugrilainen Seura, 1971.
Kirjad III = Otto Wilhelm Masingu kirjad Johann Heinrich Rosenplänterile 1814–1832. Kolmas köide 1821–1823: Kirjad 117–215. Koost Leo Anvelt, Eva Aaver, Heli Laanekask, Abel Nagelmaa. Tartu, 1996.
KKS = Karjalan kielen sanakirja 1–6. Peatoim Pertti Virtaranta, Raija Koponen. Helsinki: Kotimaisten Kielten Tutkimuskeskus, Suomalais-Ugrilainen Seura, 1968–2005. http://kaino.kotus.fi/cgi-bin/kks/karjala.cgi (1. XI 2016).
LMS = Lyydiläismurteiden sanakirja. Ainekset keränneet Kai Donner, Jalo Kalima, Lauri Kettunen, Juho Kujola, Heikki Ojansuu, Elvi Pakarinen, Y. H. Toivonen ja E. A. Tunkelo. Toimittanut ja julkaissut Juho Kujola. (Lexica Societatis Fenno-Ugricae 9.) Helsinki: Suomalais-Ugrilainen Seura, 1944.
M a u r e r, Friedrich, R u p p, Heinz 1974. Deutsche Wortgeschichte 2. 3., neuarbeitete Auflage. Berlin–New York: Walter de Gruyter.
Mõznikov 2010 = С. А Мызников, Карельско-вепсские заговоры Олонецкого сборника. – Русские заговоры из рукописных источников XVII – первой половины XIX в. Составление, подготовка текстов, статьи и комментарии А. Л. Топоркова. (Традиционная духовная культура славян. Публикация текстов.) Москва: Индрик, lk 286–310.
Osnovnõje 2010 = Основные проблемы публикации и изучения Олонецкого сборника. – Русские заговоры из рукописных источников XVII – первой половины XIX в. Составление, подготовка текстов, статьи и комментарии А. Л. Топоркова. (Традиционная духовная культура славян. Публикация текстов.) Москва: Индрик, lk 37–86.
P a r k k i n e n, Jukka 2013. Pyterlahden graniittilouhos, Virolahti. http://retkipaikka.fi/vapaa/pyterlahden-graniittilouhos-virolahti/ (1. XI 2016).
Peterpurrist. – Marahwa Näddala-Leht, 22. II 1822, nr 8, lk 62–63.
PNR = Прибалтийско-финские народы России. Ответственные редакторы Е. И. Клементьев, Н. В. Шлыгина. Москва: Наука, 2003.
SVJ = М. И. Зайцева, М. И. Муллонен, Словарь вепсского языка. Ленинград: Наука, 1972.
SVK = Tatjana Boiko, L’udmila Markianova 2011. Suuri ven’a-karjalaine sanakniigu (livvin murreh). Petroskoi: Verso.
Z a i t s e v a 1981 = М. И. Зайцева, Грамматика вепсского языка (Фонетика и морфология). Ленинград: Наука.
Teädused. – Marahwa Näddala-Leht, 6. XII 1822, nr 49, lk 383–387.
V i n o k u r o v a 2015 = И. Ю. Винокурова, Мифология вепсов. Энциклопедия. Петрозаводск: Издательство ПетрГУ.
VKS = Vadja keele sõnaraamat. Vad’d’aa tšeelee sõna-tširja. 2., täiendatud ja parandatud trükk. Toim Silja Grünberg. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2013." ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#305 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(77) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "1" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#306 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-01-02 14:47:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Verb saama on eesti keeles üks polüseemsemaid. Oleme varem Keeles ja Kirjanduses kirjeldanud semantilisi kategooriaid, mida selle verbiga eesti kirjakeeles väljendatakse.(1) Siinses artiklis tulevad vaatluse alla grammatilised kategooriad, mida saama-abiverb konstruktsioonis infiniitse põhiverbiga väljendada võimaldab. Lähtume eeldusest, et grammatilised kasutusjuhud on välja kujunenud kesksete leksikaalsete kasutusmustrite põhjal ning on nendega grammatiseerumise kaudu seotud (vt Hopper 1991; Heine, Kuteva 2002). Niisiis läheneme saama grammatiliste kasutusjuhtude kujunemisele kui grammatisatsiooniprotsessile, püüdes visandada grammatisatsiooniahela, mis kulgeb konkreetsetest (leksikaalsetest) abstraktsemate (grammatiliste) kasutuste suunas ning ühendab eri tüüpi ja eri grammatiseerumisastmel kasutusi. Grammatisatsiooniahela kirjeldamisel lähtume konstruktsioonidest kui vormi ja tähenduse kindlapiirilistest tervikutest. Jälgime saama grammatiliste kasutusmustrite puhul ka võimalikke kontaktimõju ilminguid. Modaaltähenduste eristamisel lähtume põhiliselt Johan van der Auwera ja Vladimir Plungiani vajalikkuse ja võimalikkuse liigitusel põhinevast modaalsuskäsitlusest (1998). Siinse kvalitatiivse uurimuse materjal pärineb Tartu Ülikooli vana kirjakeele korpusest, eesti kirjakeele korpusest, eesti murrete korpusest ning veebilehtede korpusest etTenTen.
1. saama modaalkonstruktsioonides
Maailma keelte grammatisatsioonileksikonis (Heine, Kuteva 2002) on allikmõistel GET (’to get’, ’to receive’, ’to obtain’) palju sihtmõisteid, millest viis kuulub modaalsesse valdkonda: VÕIMELISUS (täpsemalt: osalejasisene VÕIMALIKKUS), KOHUSTUS (VAJALIKKUS), LUBAMINE/VÕIMALDAMINE (PERMISSIIVSUS), VÕIMAALIKKUS (täpsemalt: osalejaväline VÕIMALIKKUS) ja ÕNNESTUMINE. Neist kõik peale permissiivsuse on olemas ka eesti keele verbil saama.(2)
Läänemeresoome keelte saa-tüve tavalisim tähendus on ’võimeline, suuteline olema’ (Saukkonen 1966; Kangasniemi 1992; vt ka Habicht, Tragel 2014). Heikki Kangasniemi (1992: 329) toob saa-tüve kohta Pauli Saukkose (1966) andmed: selle tüve omandamise tähendust väljendav vaste esineb läänemeresoome keeltele lisaks ka saami keeles ja mõnes uurali keeles. Saukkonen (1966) esitab oletuse, et konstruktsiooni saada + infinitiiv praegused tähendused võivad olla arenenud konstruktsioonist saa- + O + Vda, nt saan kalaa syödä, mis algselt on tähendanud ’saan kala kätte ja söön ära’, kuid millele on lisandunud tähendus ’ma sain võimaluse kala süüa’ (Saukkonen 1966). Sellistest tähendustest oli lihtne tuletada osalejavälise võimalikkuse tähendus ’ma sain (välisoludest tingitud võimaluse) kala süüa’, sest tähendas ju kala kättesaamine seda, et jumalad olid olnud armulised ja saatnud toitu. (Vt ka Tragel 2007)
Mati Erelti (2003: 106–107) andmetel on saama kolmest eesti keele kesksest modaalverbist (teised on võima ja pidama) kõige vähem grammatiseerunud ning seda kasutatakse eelkõige võimalikkuse (võimelisuse) väljendajana, harvem mittetahtlike situatsioonide kirjeldamiseks üldistes väidetes. saama-verbi grammatiseerumist, selle poolabiverbilisust ja keskseid modaalkasutusi käsitleb Erelt oma eesti keele lauseõpetuse öeldise ülevaates (2013: 117–119).
Petar Kehayov ja Reeli Torn-Leesik (2009: 368) on eesti saama-verbi modaaltähendusi käsitlenud teiste soome-ugri keelte modaalverbidega võrreldes ja toonud kõigis soome-ugri keeltes esilduvatena välja võimalikkuse ja vajalikkuse tähenduse, rõhutades viimase esinemist piiratumal alal. Kehayovi ja Torn-Leesiku (2009: 371) kriteeriumide kohaselt on saama-verbil suur polüfunktsionaalsuse potentsiaal, kuivõrd see väljendab eesti, soome ja liivi keeles viit modaalset funktsiooni.
Tänapäeva eesti kirjakeeles väljendavad saama-modaalkonstruktsioonid peamiselt osalejavälist mittedeontilist modaalsust (võimalikkus), vähem esineb osalejasisest modaalsust (võimelisus). Selle põhjuseks on peetud sobivate, st ainult osaleja sisemisest ressursist sõltuvate situatsioonide harvemat väljendamise vajadust osalejavälise võimalikkusega võrreldes. saama-konstruktsioon on tänapäeva kirjakeeles ennekõike mittedeontilise mitteepisteemilise modaalsuse väljendamise vahend. (Penjam 2008: 133) Eesti murretes on kesksetena nimetatud saama + Vtud passiivi-, impersonaali-, resultatiivsus- ja possessiivse perfekti konstruktsioone ning saama + Vda impersonaali- ja modaalkonstruktsioone. Seevastu tulevikukonstruktsioone saama + Vma on murretes vähe (Uiboaed 2013).
Vanema kirjakeele andmestiku põhjal võiks eeldada, et modaaltähendused on arenenud tüüpilist grammatiseerumisteed pidi juurmodaalsustest (osalejasisesest ja osalejavälisest VÕIMALIKKUSEST ja VAJALIKKUSEST) episteemilise modaalsuse (episteemilise VÕIMALIKKUSE ja TÕENÄOSUSE) suunas. Eesti vanemas kirjakeeles hakkab aga seoses saama-modaalkonstruktsioonidega silma omapärane kasutustava: väga vähe näiteid leidub seal osalejasisese VÕIMALIKKUSE ja osalejavälise VAJALIKKUSE väljendamise kohta. Samal ajal on rohkesti näiteid episteemilise VÕIMALIKKUSE ja VAJALIKKUSE ning ka TULEVIKU väljendamise kohta. Seda võib seletada kontaktimõjulise grammatiseerumisega, millest on kirjutanud ka Bernd Heine ja Tania Kuteva (2003, 2005) ja mille kohaselt võib kontaktkeele tugev mõju suunata vastuvõtva keele grammatika kujunemist nii, et loomulikus grammatiseerumises jäetakse astmeid vahele (vt Habicht 2001: 168; Metslang 2011). Saksa keele mõju tingimustes on eesti varasemas kirjakeeles üle võetud kaugemale grammatiseerunud konstruktsioon: tõenäosuse väljendamine saama-konstruktsiooni abil ja järgmise arengujärguna ka tulevik. Need on olnud religioossete tekstide tõlkimisel vajalikud konstruktsioonid, mis on keelekorralduslike seisukohtade muutumisest põhjustatud tõusude ja mõõnadega kasutusel olnud XVII sajandist alates kuni tänapäevani.
saama-modaalkonstruktsioonid, mille struktuur, kaasa arvatud põhiverbi infinitiivivormi valik, varieerub XVII sajandi kirjakeeles märkimisväärselt, on vanemas kirjakeeles sagedased. Kui XVI sajandist ja XVII sajandi algusest pärinevates tekstides ei leidu näiteid võimalikkuse ja vajalikkuse kohta, mida oleks väljendatud saama-konstruktsiooni abil, siis leidub selliseid näiteid juba XVIII sajandi tekstides, kus taotleti teadlikult suuremat rahvakeelelähedust. Tõsi, ka XVII sajandi algul kirja pandud Georg Mülleri käsikirjalistes jutlustes esineb neljal korral konstruktsioon nägema saama ’nägijaks saama’, mis võib osutada, et rahvakeeles on sellel võimelisuse > võimalikkuse tähendus olemas olnud. Selline kasutusviis näitab ühtlasi loomulikku grammatiseerumist, mis peegeldab tugeva saksa kontaktimõju eelset seisu ja avab saama + Vma konstruktsiooni varasema kasutuse, mis seostub leksikaalselt tähenduselt muutumisega (vrd muutuskonstruktsiooni nägijaks saama). Olukord teiseneb aga juba XVII sajandi 30. aastatel, mil saksamõjuline keelekasutus muutub standardiks ning saksa werden-abiverbi tõlkevastena hakatakse järjest rohkem kasutama saama-futuurumi konstruktsioone. Need on tavapärased nt Heinrich Stahli, XVII sajandi eesti kirikukirjakeele algusperioodi enim mõjutanud autoriteetse misjonilingvisti keelekasutuses:
|(1)||


NJnck tehhet sahwat sündima sest pehwalickust / ninck kuhst / ninck techtest/ ninck mah pehl sahp selle rahwalle werriseminne olla / ninck sahwat wabbisema/ ninck se merri ninck needt merrewohdt sahwat murrisema ..
Eelnevas näites on ühelt poolt näha saksa futuurumivormi täpset vastavusse seadmist eesti keele saama-konstruktsioonidega. See on XVII sajandi tõlkelise kirjakeele ilming, mis osutab sellele, et võõramaalastest pastoritele mõeldud tekstides eelistasid mitte-eestlastest autorid eestikeelses tekstis saksa keelega võrreldavaid konstruktsioone. Teisalt ilmneb näitelauses ka Stahli vormivaliku eripära: ta kasutab saama-konstruktsioonis enamiku põhiverbidega ma-infinitiivi, ühel juhul, koos olema-verbiga, aga da-infinitiivi. Ilmselt oli selle varieerimise taustaks autori isikupärane vormitaju, sest lisaks olema-verbile on sarnastes konstruktsioonides erandlikult ja küllaltki süsteemselt da-infinitiivi vormis kasutatud ka minema- ja tulema-verbi. Ei ole siiski alust arvata, et Stahl tõlgendanuks ma- ja da-infinitiivilist kasutust sarnases konstruktsioonis eri funktsioonidena.
Tänapäeva eesti keeles on eri tüüpi modaalkonstruktsioonidega seotud erinevad infinitiivivormid: da-infinitiiviga vormistatakse osalejasisest (2) ja osalejavälist (3) ning episteemilist VÕIMALIKKUST ’vähene tõenäosus’ (4), ma-infinitiiviga RESULTATIIVSUST, mis on seotud ÕNNESTUMISE tähendusega (5), ja TULEVIKKU (6).
|(2)||Aga loomekomplektiga saab koos mängida. (etTenTen, www.poogen.ee)|
|(3)||Ega sa lihtinimese ja töölisena ei saagi peale oma valimise hääle suurt teha. (etTenTen, www.mulje.ee)|
|(4)||Tegelikult ei olnud tema jaoks väljaspool kehalist olekut millelgi mõtet, nagu saaks inimene ja loom ilma kehata üldse olemas olla. (N717 ILU)|
|(5)||.. TÜ/Rock sai oma vankri õigesti jooksma alles teise veerandaja keskel. (basket.ut.ee)|
|(6)||See saab olema üks suur lust ja lillepidu kui siniste päevadega midagi jukerdama hakatakse. (etTenTen, happy.net.ut.ee)|
Eesti murretest puudub senini täpsem ülevaade saama erinevate modaalkasutuste jagunemise kohta,(3) kuid korpusematerjalis on rohkesti just osalejasisese võimalikkuse näiteid, nt
|(7)||mull jalad vigasest jäänuvad *ei saa `kõn’dida* (ÄKS)|
1.1. Võimalikkusmodaalsus
Eesti vanemas kirjakeeles leiduvad esimesed osalejavälise mittedeontilise VÕIMALIKKUSE näited XVII ja XVIII sajandi kirjakeeles. Verb saama on oleviku ainsuse 3. pöörde vormis, nt
|(8)||Küllab siis otse mönnusad sannad saab selle ue Testamenti ramato sees luggeda. (VAKK, Helle 1732, 386)|
Näiteid osalejasisese ja osalejavälise VÕIMALIKKUSE vahealalt leidub ka XIX sajandi tekstides.
|(9)||kas seddasinnast önsat ello kegi siin pärrida saab? (VAKK, Holtz 1817, 116)|
|(10)||Kül oli temal karta waewa ja häda teadmatagi, kas enam elusalt pöörab tagasi ja saab omastega röömustada! (VAKK, Schüdlöffel 1844, 11)|
Osalejavälise deontilise VÕIMALIKKUSE näiteid leidub osalejasisese mittedeontilise VÕIMALIKKUSEGA võrreldes oluliselt vähem. Vana kirjakeele materjalis see funktsioon ei esildunud, kuigi täpsem korpuseanalüüs võiks ilmselt mõne seda tüüpi haruldasema kasutusjuhu välja tuua. Osalejavälist deontilist VÕIMALIKKUST tänapäevases kasutuses ilmestab näide 11.
|(11)||Loomist ja hävitamist, rumalust ja tarkust, armastust ja vihkamist ei saa kuulutada „võrdselt õigeiks”. (etTenTen, www.ekspress.ee|
Eesti vanemas kirjakeeles leidub vaid üksikuid osalejavälise deontilise VÕIMALIKKUSE näiteid, mis sisaldavad viidet deontilisele autoriteedile, kes midagi võimalikuks teeb. Esimesed sellised kasutusjuhud leiduvad XVIII sajandi esimese poole tekstides, piiblikeele teadliku rahvapärastamise ajal, nt
|(12)||.. sest nemmad nutwad minno ees ja ütlevad: Anna meile lihha, et same süa. (VAKK, Piibel 1739, 4Ms 11:13)|
Võimalikkuskonstruktsioon on võinud oma arengus lähtuda omandamiskonstruktsiooni laienduseks tõlgendatavatest kognitiivverbide da-infinitiivi vormis kasutusjuhtudest, mida leidub ka varasemas kirjakeeles (vt ka Habicht, Tragel 2014: 833–836), nt
|(13)||Kes ütlevad: Tötko Jum̃al, ta tehko ruttuste omma tö, et same nähha; ja sago liggi, ja tulgo waid Israeli pühha Lunnastaja nou, et same teäda. (VAKK, Piibel 1739, Js 5:19)|
Ka tud-partitsiibiga saama-konstruktsioon väljendab osaleja võimelisust millegi tegemiseks välistest või sisemistest takistustest hoolimata. Selliselt on vanemas rahvakeeles väljendatud osalejasisest VÕIMALIKKUST. Samal ajal on konstruktsioon seotud ka üldisema ÕNNESTUMISE ja RESULTATIIVSUSE tähendusega. Tänapäeva kirjakeeles neid konstruktsioone niisuguses funktsioonis ei kasutata.
|(14a)||Kas sa saad kaa söödud oma hamba-waluga? (Ahrens 1853)|
|(14b)||möni saab nönda oldud (’tal on võime nii olla’) (Ahrens 1853)|
Võimalikkuskonstruktsioonidest on toimunud grammatiseerumine vajalikkuse väljendamise suunas.
1.2. Vajalikkusmodaalsus ja modaaltähenduste piiritlemise probleemid
Tänapäeva kirjakeeles võib saama-modaalkonstruktsioon lisaks osalejasisesele ja osalejavälisele VÕIMALIKKUSELE väljendada ka VAJALIKKUST, nagu on osutanud mh Kehayov ja Torn-Leesik (2009) ning Pille Penjam (2008: 133). Sellise tähendusega konstruktsioon on domineeriva võimalikkuskonstruktsiooni kõrval siiski harv ning VAJALIKKUSE tähendus järeldub sellistel juhtudel kontekstist ega ole tõlgenduslikult ühemõtteline, nt
|(15)||Teie saate veel kaua-kaua tema eest hellalt hoolitseda, võite õrnusevarud tervenisti mängu panna. (Penjam 2008: 133)|
Piir osalejasisese ja osalejavälise VÕIMALIKKUSE väljendamise vahel on hajus ning kirjakeeles leidub hulgaliselt sildkontekste, kus on võimalikud mõlemad tõlgendused, nt
|(16)||Se olli õ’nnega kóus, kes surnud hobbose küllest tükki lihha sai lõigata ja sedda omma jahhodega kéta. (VAKK, Suve Jaan 1841, 1344)|
Eelneva lause sisu on võimalik tõlgendada nii osalejasisesest VÕIMELISUSEST, st osaleja tegutsemisvalmidusest, kui ka osalejavälisest VÕIMALIKKUSEST, st soodsate (välis)tingimuste olemasolust lähtudes.
Verbi saama modaalkasutustele on iseloomulik ka see, et kõnelejal on võimalus jätta täpsem tõlgendus lahtiseks. Näite 17a kontekstist ei selgu, mis on selle põhjuseks, et kassiga ei saa õnnelik olla (st kas põhjus on seisukoha autoris või kassis). Näites 17b on keelekasutaja väljendanud end saama-verbiga, kuigi saanuks valida ka selgemalt näiteks keeldu väljendavad vahendid (ei või / ei tohi). Selline valik võib osutada, et kuigi lauset saab mitmeti mõista, on esiplaanil ikkagi osalejavälise VÕIMALIKKUSE tõlgendus.
|(17a)||Sest kassiga Ei Saa olla õnnelik. (etTenTen, pilleriin.ee)|
|(17b)||See ei saa nii olla! (etTenTen, www.mulje.ee)|
Veelgi komplitseeritum on modaalsuse liiki määratleda nn üldisikulistes näidetes (saama-verb ainsuse 3. pöördes), milles ei ole selge isegi modaalsuse agent. Näide 18a võiks kuuluda episteemilise modaalsuse valdkonda, st see väljendab kõneleja järeldust situatsiooni parameetrite põhjal. Oleme seisukohal, et sarnaselt Eve Sweetseri modaalsuskäsitlusega (1990) on ka eesti keele saama-verbi modaaltähendusi analüüsides mõttekas vaadata episteemilist modaaltähendust juurmodaalsusest pärinevana ja sellega seotuna. Sweetser ongi seda käsitlenud metafoorse ülekandena sotsiaalse (vrd osalejaväline VÕIMALIKKUS ja VAJALIKKUS) ja füüsilise/vaimse (vrd osalejasisene VÕIMALIKKUS) modaalsuse valdkonnast (ehk juurmodaalsusest) järeldustasandi (ingl reasoning) valdkondadesse (episteemiline modaalsus) (Sweetser 1990: 59). Järeldustasandi kasutuste tõlgendamisel on taas oluline roll ÕNNESTUMINE tähendusel (18b), nt mõistestajal on raskusi Kristina nimetamisega päris-suusatajaks (täpsemalt vt Habicht, Tragel 2014: 831–833).
|(18a)||Kuidas sellised asjad saavad sündida? (etTenTen, www.ekspress.ee)|
|(18b)||Verinoort Kristinat ei saanud päris-suusatajaks veel tituleeridagi, kui meedias ilmus tunnustatud ajakirjanikult kommentaar, et tüdrukust ei saa niikuinii midagi .. (etTenTen, www.ohtuleht.ee|
1.3. Episteemiline modaalsus (TÕENÄOSUS)
Selle kohta, kuidas osalejavälise VÕIMALIKKUSE tähendus läheb üle episteemilise VÕIMALIKKUSE ja VAJALIKKUSE tähenduseks, pakuvad vana kirjakeele tekstid vaid üksikuid näiteid:
|(19)||Kuida tedda keige parreminne paigale saab panna? Wie bringt man sie am füglichsten an ihrem Ort. (VAKK, Helle 1732, 395)|
Episteemilise kasutusega on seotud nii vanemates (piibli- ja rahvapärastes) tekstides kui ka tänapäeva keeles kasutusel olev kinnistunud (püsiühendiline) konstruktsioon saab näha, mis viitab lisaks TÕENÄOSUSELE ka TULEVIKULE, nt
|(20)||Agga need teised tülid: Oot/ saab nähha/ kas Elias tulleb/ ja awwitab tedda. (VAKK, UT 1715, Mt 27:49)|
saama + Vda konstruktsiooniga väljendatav tõenäosushinnang puudutab sellisel juhul kõrvallause sisu. XVIII sajandi tekstide põhjal otsustades on tegu püsiühendilaadse kasutusega, mis võib olla eesti keeles rahvapärane. Samal ajal leidub üksikuid näiteid näha saama vaba, st mittepüsiühendilise kasutuse kohta (ka minevikuvormis saama-verbiga) juba XVII sajandi esimese poole tekstides, nt
|(21)||Waidt ny pea, kudt Esau oma Nohremba welie se Iacobe say neha .. (VAKK, Müller 1605/23, 6)


’Vaid niipea, kui Eesav sai oma nooremat venda Jaakobit näha’
Tõenäosust väljendab saama + Vda konstruktsioon ka tänapäeva keeles, kuigi sellised kasutusjuhud on harvad, nt
|(22)||Igasugune küberrünnak saab tõhusalt kahjustada modernset ja rahu-rütmis tuksuvat ühiskonda. (etTenTen, www.ekspress.ee)|
Episteemilisest modaalkonstruktsioonist toimub grammatiseerumine tulevikukonstruktsioonide suunas, kusjuures üleminek järelduslikult tõenäosuslikkuselt tulevikulisusele ei ole selgelt piiritletav ning võib sildkontekstidena sisaldada kaheti analüüsitavaid juhtumeid (23). See ongi kontekst, mis ka vormiliselt (saama + Vma) sobib futuurumitõlgenduste aluseks (vt artikli 3. alajaotist).
|(23)||Aga Jumalale tänu, ka meie lootus kaswab, sest see aeg ei ole tõeste enam kaugel, kus selle „kedr-warre” rattad mite enam nii mõnusaste ei saa käima. (VAKK, Jakobson 1870, 43)|
1.4. saama-modaalkonstruktsiooni eituslembesus
Tänapäeva eesti keeles esindavad korpusematerjali põhjal otsustades kõige tavalisemat saama-konstruktsiooni Johan van der Auwera ja Vladimir Plungiani (1998) liigituse alusel osalejavälise mittedeontilise mitteepisteemilise modaalsuse näited (vt Penjam 2008: 133), täpsemalt võimalikkuskonstruktsioonid (vt näiteid 2 ja 3).
Oluline tähelepanek saama-verbi tänapäeva eesti keeles kasutamisest puudutab vormi: varasematele käsitlustele toetudes (Tragel 2004; Penjam 2008) võib väita, et saama-verbil on võrreldes teiste modaalsete verbidega tugev kalduvus esineda eitavas vormis, eriti osalejasisese ja -välise võimalikkuse ja vajalikkuse konstruktsioonides. Pille Penjami materjalist selgus, et 372-st analüüsitud saama modaalsest kasutusjuhust olid 181 (~49 %) eitavas vormis. Teiste sarnaste sagedaste verbide eitavate kasutuste osakaal on tavaliselt kõige rohkem umbes 20 %. Erandiks on siin vaid verbid suutma ja tohtima, mille eitavate kasutuste osakaal on isegi 80–90 % kõikidest kasutusjuhtudest (Penjam 2008: 136).
Vaadates näiteid, mis on saama modaaltähenduste kohta välja toodud eesti keele seletavas sõnaraamatus (EKSS), leiame samuti, et kas teadlikult või intuitiivselt on koostajad valinud näitelaused nii, et 21-st osalejasisest või osalejavälist võimalikkust väljendavast modaalsest näitest on 15 eitavas vormis. Alltähenduse ’tohtima, võima’ viiest näitelausest on eitavad kolm.
Eitavate kasutuste sagedust on täheldatud ka eesti lastekeele uurimustes. Siinse käsitluse aluseks olevad andmed on pärit CHILDES-korpusest, kus sisaldub viie eesti lapse sarnastel tingimustel kogutud materjal. Korpusest on viiel lapsel vanuses 1;5–2;6 registreeritud verbi saama esmakasutused. Neljal lapsel viiest olid need kasutused eitavas vormis (ei saa – isikut, aega jm ei ole tavaliselt selle materjali põhjal veel võimalik üheselt määrata). Sellised kasutusjuhud, mille tähendust oli konteksti põhjal võimalik määrata, esindasid kõik negatiivset ÕNNESTUMIST (mitteõnnestumist). (Tragel 2003)
Eitavate kasutuste ülekaalul võib olla mitmeid põhjusi. Keeleajaloolisest ja grammatisatsiooni aspektist on näiteks ka inglise keele põhjal väidetud, et eitavates ümbrustes säilivad vanemad tähendused paremini (nt Traugott 1989: 52). Selle tendentsi kehtivust eesti keeles on siiski raske kommenteerida, sest modaaltähenduste ajalist järgnevust ei ole olemasolevate allikate põhjal võimalik täpselt määrata – saame vaid oletada, et eesti keel järgib siin universaalset grammatiseerumisskeemi.
Võimalik selgitus saama-konstruktsiooni eituslembesusele (vt ka näiteid 3, 7, 17a, 17b, 18b) on see, et tegelikus suhtluses esilduvad emotsionaalse varjundiga mitteõnnestumise olukorrad. Niisiis kasutatakse verbi saama olukorra mõistestamiseks pigem siis, kui mingi tegevus ei õnnestu / ei ole võimalik / ei ole lubatud. Samas võidakse n-ö positiivse olukorra väljendamiseks kasutada eelistatult muid keelevahendeid. Laste keelekasutuses on tavaline see, et õnnestumine ei vaja kommenteerimist, ei saa võib laste kasutuses implitseerida just seda, et nad ootavad abi oma tegevuse edukal lõpuleviimisel (vt ka Tragel 2003; Pajusalu jt 2004: 125, 127).
1.5. Järeldused
Niisiis on saama modaaltähenduste areng olnud konstruktsioonide sisu ja vormi arvestades keerukas ja läbipõimunud, kuid järginud siiski universaalseid grammatiseerumise seaduspärasusi, mille kohaselt on modaalkasutuste lähteks täistähenduslikud (leksikaalsed) kasutusjuhud. Areng on toimunud nn juurmodaalsusest tõenäosusmodaalsuse suunas ja jätkub sealt tuleviku abiverbi kujunemise poole.
Märkimist väärib asjaolu, et episteemilise VAJALIKKUSE väljendamiseks on eesti keeles kasutusel erineva infinitiivivormiga konstruktsioon (saama + Vma) kui episteemilise VÕIMALIKKUSE väljendamiseks (saama + Vda). Seega lähtub esimene neist grammatiseerumisahela sellest osast, mis läbib eelastmetena õnnestumise ja muutumise; teine aga ahela teisest harust, kus eelastmeteks on õnnestumine, omandamine ning osalejasisene ja -väline VÕIMALIKKUS.
J o o n i s 1. saama-verbi grammatisatsiooniahel.
2. Resultatiivsus
2.1. Resultatiivne-passiivne konstruktsioon
Resultatiivsed-passiivsed konstruktsioonid hõlmavad potentsiaalselt lõpuni jõudvaid või juba jõudnud tegevusi, mida vormistatakse saama-verbi vormi ja mineviku partitsiibi (-nud, -tud) abil.
Meie visandatud kaheharulises grammatisatsiooniahelas moodustab muutumistähenduse kaudu metafoorse ülekande teel tekkinud resultatiivkonstruktsioon omaette arenguetapi. Mõisteliselt võiks see konstruktsioon eelneda tulevikukonstruktsioonile, kuigi selle vorm on tulevikukonstruktsioonist erinev. Ühine on neile sündmuse projitseerimine tulevikku ja resultatiivsuse potentsiaal.
Tänapäeva eesti keeles on saama + tud-partitsiibi konstruktsioonidel oma kindel koht passiivi väljendusvahendite hulgas.
Siinses käsitluses oleme kõrvale jätnud täpsemad argumentstruktuuri vormistamisega seotud süntaktilised seigad ja lähtume vaid tüpoloogiliselt määratletud GET-verbi konstruktsioonide saama-tähenduse kaudu tõlgenduvast potentsiaalist vormistada eri tüüpi grammatilisi konstruktsioone, sh resultatiivsust. Eri keelte käsitlustes on kirjeldatud saamisverbidega seonduva GET-passiivi (sh saksa bekommen-passiivi) arenemist nn saajapassiivi konstruktsiooniks, kus GET on abiverbistunud ja subjekti positsioonis ei ole mitte agent, vaid retsipient (saaja). (Vt Diedrichsen 2012: 1198, samuti Nolan 2012: 1147–1151) Ka eesti keeles on märgatavad nn GET-passiivi alged. Seda tüüpi konstruktsioonid ei ole grammatiseerunud väga kaugele, kuid neil on oma hästi eristuvate funktsioonidega kasutusala. Mati Erelt (2013: 197) esitab konstruktsiooni saama + Vtud seisundipassiivina, nt Lauad saavad kaetud.
Samadest vahenditest lähtub ka teine, mõnevõrra erinevaid morfosüntaktilisi vahendeid kasutav konstruktsioon, possessiivne perfekt, nt Mul on/sai kiri kirjutatud (Lindström, Tragel 2007, 2010). Kummalgi konstruktsioonil on oma spetsiifiline funktsioon: neid eristab eelkõige agendi erinev kaasatus. Näide 24a esindab nn personaalset passiivi, mida väljendab resultatiivne konstruktsioon: saama-verb personaalis ja subjektina juurdemõeldav agent. Näide 24b on possessiivse perfekti konstruktsioon, milles agent vormistatakse adessiiviga. Võrreldes verbiga olema moodustatud possessiivse perfekti konstruktsiooniga lisab saama kasutamine tähendusele dünaamilisust, samuti on tajutav õnnestumise kaastähendus. Resultatiivne konstruktsioon on eriti ilmne juhul, kui saama-verb esineb mineviku vormis.
|(24a)||Sain lõpuks mähkud ka koju ostetud Pampersi Newborn 2–5 kg (etTenTen, www.nupsu.ee)|
|(24b)||Peale pikka seletamist sain pildi kätte, aga tal sai tehtud see ülesanne, mis ma ka just äsja ära tegin. (etTenTen, www.buduaar.ee)|
On huvitav tõdeda, et esimene saama-infiniittarindi grammatiline kasutus eesti kirjakeeles ongi just saama-futuurumi kohta passiivses konstruktsioonis. Et tegemist on kõrgel grammatiseerumisastmel konstruktsiooniga, on sellise kasutuse puhul ilmne saksa keele vastava konstruktsiooni eeskuju. Tegu on umbes 1600. aastast pärineva kohtuvandega, mis on tõlkelist päritolu:
|(25)||.. eht minna se asja sees, me perrast minnul nüht sahp küszitut sahma, se selgke n. puchta töszidusse kellekil hehx ech kahjux, welja reckima tahhan. (VAKK, kohtuvanne 1600, 1)|
2.2. Muud resultatiivsed ja passiivsed konstruktsioonid:
saama + Vnud ja saama + Vda
Vanas kirjakeeles on kasutusel aktiivne konstruktsioon, mis koosneb saama-verbi oleviku- või lihtminevikuvormist ja põhiverbi nud-kesksõnast. Konstruktsioon osutab enamasti tulevikulisele resultatiivsele tegevusele (tuleviku kohta vt ka 3. alajaotust). Vanemas kirjakeeles on see konstruktsioon arvukalt esindatud ja sellisena arvatavasti ka rahvakeeles olemas olnud, nt
|(26a)||Agga kui teie ühhe Linna ehk Allewe sisse sate läinud/ siis küsige/ kes selle sees sedda wäärt on .. (VAKK, UT 1715, Mt 10:11)|
|(26b)||kül ma saan seks ajaks söönud (Ahrens 1853)|
Possessiivse konstruktsiooni laiendusena võib käsitada agentadverbiaaliga vormistatud passiivseid saama-konstruktsioone, kus patsient on tõstetud subjektiks ning agent, mis on lauses olemas, vormistatakse adverbiaalsena. Agentadverbiaaliks võib olla muuhulgas käest- või poolt-adpositsioonifraas (27a) või ka ablatiivis substantiivifraas (27b) (vt ka Penjam 2008: 151–153).
|(27a)||Ma pole vist elusees ka nii palju nõgeste käest kõrvetada saanud kui seal. (etTenTen, www.geopeitus.ee)|
|(27b)||Oma pahameeleavalduste viisaka leebuse eest sai Uus-Meremaalt ja Austraalialt noomida ka Suurbritannia. (näide Penjam 2008: 153)|
Erelt nimetab oma uusimas öeldisekäsitluses sellist saama + Vda konstruktsiooni saama-tegevuspassiiviks ning osutab seoses kannatust ja proovimist ning taju ja teadmist väljendavate verbidega sisult negatiivse konstruktsiooni puhul selle seosele osalejavälise vajalikkusega (’pidama, sunnitud olema’), positiivse situatsiooni korral aga osalejavälise võimalikkusega (’võimalik olema’) (Erelt 2013: 198).
3. Tulevikukonstruktsioonid
Lähtudes sellest, et saama siin visandatud grammatisatsiooniahel algab LIIKUMISE ja ÕNNESTUMISE tähendusest, saab ka tulevikukonstruktsioonide teket vaadelda nende lähtetähenduste loogilise edasiarenguna. Lisaks mainitud algsetele tähendustele võivad TULEVIKU grammatilist kasutust mõjutada erinevaid füüsilisi või vaimseid seisundimuutusi väljendavad muutuskonstruktsioonid, episteemilised vajalikkuskonstruktsioonid saama + Vma ning resultatiivsed konstruktsioonid. Viimaste ja tulevikukonstruktsioonide sisuliseks ühisosaks on protsessi teostumise tõenäosuslikkus ja loodetav tulemuslikkus. Vormiline motivatsioon on ma-infinitiivi suunakäändelises päritolus.
Tulevikutähenduse selline kujunemiskäik on meie arvates nii sisuliselt kui ka vormiliselt motiveeritud ning järgib eesti keelt mõjutanud saksa keele werden-tuleviku kujunemise loogikat MUUTUMIST väljendavast leksikaalsest verbist abiverbiks. Tulevikukonstruktsiooni kujunemine oleks põhjendatav tähendusnihkega sarnase funktsiooni täitmiseks.
Eesti saama-verbi puhul on täidetud ka leksikaalse lähteverbi olulised tingimused: skemaatiline tähendus, suur kasutussagedus, sobivus paljudesse lausemallidesse, denotatiivne seos inimtunnetuses olulise ja suhtluses keskse valdkonnaga. Välistest teguritest soodustab abiverbistumist väljendusvajadus ning eeskujuks sobiva keelevahendi olemasolu kontaktkeeles (saksa keel). (Heine 1993; Metslang 1994a: 543–544)
3.1. saama + Vma kasutusest kirjakeeles
Korpusematerjali põhjal ilmneb, et saama-konstruktsioon on vanima kirjakeele perioodil, XVI sajandist kuni XVIII sajandi alguseni, kirjakeeles kasutusel kui regulaarne grammatiline konstruktsioon, mis koosneb abiverbist saama ja põhiverbi ma-infinitiivi vormist ning mille ülesandeks on osutada kõnehetkest hiljem toimuvale sündmusele, absoluutsele tulevikule. (Vt ka Ross 2013: 217–220)
Alates XX sajandi alguskümnenditest on saama-tulevikku kui germanismi eesti kirjakeelest teadlikult tõrjutud, kuid konstruktsioon pole siiski keelest kadunud. Kõige sagedamini esineb see tänapäeva eesti keeles koos üldises tähenduses olema-verbiga (28a), kuid leidub näiteid ka aktiivset tegevust väljendavate verbidega kasutatud saama-konstruktsioonide kohta (28b).
|(28a)||Mart Juur tunnistab, et arvas alguses, et see saade saab olema rohkem selline friikide sõu, nagu eesti reality-sarjad ikka .. (etTenTen, www.naisteleht.ee)|
|(28b)||Akadeemia on teinud, teeb ja saab tegema oma parima, et teadvustada ja tähtsustada teaduspõhist õpet. (etTenTen, www.akadeemia.ee)|
Võib öelda, et saama-futuurumit on eesti kirjakeeles kasutatud laineliselt. Kui esimestes eestikeelsetes kirjapanekutes leidub üksikuid sellekohaseid näiteid ja alamsaksamõjulised tekstid (nt Georg Mülleri jutlused 1600–1606) eelistavad tahtma-futuurumit, siis väga sagedaseks saavad saksa eeskujul moodustatud werden-futuurumi vormid XVII sajandi keskpaigast alates. XVII sajandi lõpust (Johann Hornungi grammatikas (1693) fikseerituna) hakkab nende konstruktsioonide osatähtsus kirjakeeles vähenema. Esimeses eestikeelses täispiiblis (1739) püütakse saama-futuurumit teadlikult vältida, ehkki üksikuid konstruktsioone, mis on ilmselt olnud rahvakeelsetega kõige sarnasemad, leidub sealgi. XVIII sajandi esimesel poolel võtsid rahvakeelelähedust väärtustavad piiblitõlkijad eesotsas Anton Thor Hellega teadlikult kasutusele rahvakeelse taustaga võtma-tuleviku. (Habicht jt 2015: 43) XVIII sajandi lõpupoole, kui suureneb tõlkelise valgustusliku kirjanduse ja ka ilukirjanduse osatähtsus, saavad saama-tuleviku konstruktsioonid taas sagedamini kasutatavaks ja juurduvad eesti kirjakeelde, nii et neid võib leida ka XIX sajandi lõpul ja XX sajandi algul kirjutanud eestlastest autorite tekstidest. Mõningane tagasilangus tabab neid konstruktsioone taas 1930. aastatel, mil neid kui germanisme soovitatakse õigekeelsuslikult vältida. Sellest hoolimata leidub saama-futuurumi näiteid nii XX sajandi teise poole kui ka XXI sajandi alguse kirjakeeles, viimasel ajal ennekõike ühendis olema-verbiga.
Maailma keeltes on tulevikuvormid sageli analüütilised ja sisaldavad mitmeid lisatähendusi võrreldes nt minevikuvormidega. Lisatähendused kannavad jälgi leksikaalsest lähtematerjalist. Tulevikust rääkimine saab olla kas kavandamine või ennustamine (Dahl 2000: 309; Metslang 1994a: 539). Niisiis võiksid saama-tuleviku leksikaalsed tausttähendused olla LIIKUMINE, ÕNNESTUMINE, TÕENÄOSUS. Neid tähendusi kajastab ka meie hüpoteetiline grammatisatsiooniahel (vt joonist 1).
Helle Metslang, kes on oma uurimustes korduvalt futuurumi problemaatikat käsitlenud, jõuab järeldusele, et saama-tulevikku pole eesti keel kuigivõrd omaks võtnud ning nii keele uurijad kui ka harijad on suhtunud sellesse konstruktsiooni enamasti kui võõrmõjulisse (Metslang 1997: 227). Seda ei saa siiski öelda saab olema-tüüpi futuurumikonstruktsiooni kohta, mida leidub kirjakeeles rohkesti. Muude verbidega seoses pole konstruktsioon tõepoolest nii produktiivne (vt ka Prass 2011). Tulevikukonstruktsiooni lõplikust juurdumatusest nii vana kirjakeele perioodil kui ka tänapäeva keeles annab tunnistust see, et piir TÕENÄOSUSE ja TULEVIKU tähenduse vahel on hajus (vt näidet 23) ning kõik saama + Vma konstruktsioonid ei saa tulevikulist tõlgendust. Sellisena kuulub saama-futuurum eesti grammatilise ajasüsteemi perifeeriasse, olemata täiesti regulaarne ajavorm. Metslangi väitel on saama-futuurum eesti kirjakeelde juurutatud sellisena, nagu oleks saama tõeline, kaugele grammatiseerunud abiverb, st futuurumi marker, milles ei ole varasemate tähenduste ja kasutuspiirangute jälgi. See ebaloomulik juurutamine sisaldabki tema arvates vastuolu, mis takistab saama-futuurumi levikut. (Metslang 1997: 228–229) Samavõrd tugev võib siin aga olla ka keelekorralduse ja keeletoimetamise mõju: saama-konstruktsioone on soovitatud normikirjakeeles pigem vältida (vt Erelt 2011: 23–24). Niisiis võib öelda, et tuleviku tekkepind on eesti keeles olemas olnud ning saksa keele mõju on tulevikukonstruktsioonide kasutussagedust suurendanud.
3.2. Tulevikukonstruktsioon saama + Vma vanas kirjakeeles
XVI–XIX sajandi kirjakeeles on tulevikku väljendav saama + Vma konstruktsioon sagedane (vt ka Habicht 2001: 168–172; Penjam 2008: 265), seda alates XVII sajandi esimesest poolest, kui põhjaeesti kirjakeeles levis saksa werden-futuurumi otsese tõlkevastena saama-tulevikukonstruktsioon. Grammatilise funktsiooni edasiarengu taustaks sobivad võimalikkuse ja resultatiivsuse tähendusega saama-konstruktsioonid olid selleks ajaks samuti kasutusel.
|(29)||meije sahme wissist se igkawesse Ello ninck önnistusse sahma.


wir werden gewisz das Ewige Leben vnd die Seligkeit erlangen. (VAKK, Stahl 1641, 445)
’me saame kindlalt igavese elu ja õnnistuse’
Eelnevas lauses on kasutatud saama-tulevikukonstruktsiooni leksikaalse saama-verbiga, mis esineb tähenduses ’omandama’. Sellel kõrge grammatiseerumisastmega konstruktsioonil on eesti keeles ka sobiv lähtekonstruktsioon, mis ei ole siiski vana kirjakeele tekstides sagedane. Lähtekonstruktsioonis väljendub sisuliselt modaalsele lähedane ’takistusest hoolimata võimalikuks saamise’, üldisemalt ÕNNESTUMISE tähendus (vt Habicht, Tragel 2014: 831–833). Vormiliselt annab seda edasi saama-abiverb koos põhiverbi ma-infinitiiviga, st konstruktsiooni vorm on sama mis tulevikukonstruktsiooni puhul, nt
|(30)||.. temmast [elevandist] sõas ennam abbi sa ollema, sest et jo enne mahhalastakse, enne kui waenlase liggi saab jõudma. (VAKK, Masing 1818, 100)|
Ehkki täispiibli tõlkimisega seoses arutati ka saama-futuurumi kasutuskõlblikkuse üle ja otsustati seda võõrmõjulist vormi kirjakeeles vältida, leidub väga üksikuid tulevikukonstruktsioone siiski ka esimeses eestikeelses täispiiblis (1739), nt
|(31)||Se sullane, kes targaste ommad asjad aiab, saab wallitsema perre poia ülle .. (VAKK, Piibel 1739, Op 17:2)


’Sulane, kes oma asju targasti korraldab, [hakkab] valitsema perepoja üle’
Varasemates eesti keele grammatikates on erinevalt tänapäevastest futuurum omaette ajavormina välja toodud ning ka tekstides kasutatakse seda tulevikule viitavates grammatilistes konstruktsioonides sagedasti kuni XX sajandi alguseni, nt
|(32)||Lootus on, et eestuleval talvel kool korralikult töötama saab. (AJA1900\aja0002)|
Rahvakeelse saama + Vma konstruktsiooni kasutamisele on osutanud ka Julius Mägiste, kes on toonud näiteid varasematest tekstidest ja grammatikatest, nt kui saan tulema, siis olen pühiks teil; lammas saab kandma (Mägiste 1936: 77). Nendestki näidetest ilmneb seos resultatiivse tähendusega.
Mägiste toob näiteid ka Eesti murretes esineva saama-potentsiaali kohta, nt ta sai papp olema ’ta võis (ilmselt) papp olla’, ta sai seda ütlema ’ta võis (vist) seda öelda’, sii sai olema sii küla ’see võis olla see küla’ (Mägiste 1936: 78). Uiboaed kirjeldab selliseid konstruktsioone enda uuritud murdematerjalis kui mineviku sündmuse kontekstis tulevikulisusele osutavaid. saama-verb on sellistes konstruktsioonides imperfekti vormis. (Uiboaed 2013: 154) Seda tüüpi kasutusjuhud võiks siinse töö terminites lugeda episteemiliste hulka. Just sellistelt rahvapärastelt konstruktsioonidelt on tulevikule üleminek ka loogilist grammatiseerumiskäiku silmas pidades igati ootuspärane.
3.3. Tulevikukonstruktsioon saama + Vtud vanas kirjakeeles
Lisaks tavapärasele aktiivi futuurumile leidub vanas kirjakeeles alates esimestest kirjapanekutest hulgaliselt näiteid futuurumi passiivi vormide kasutamise kohta. Seda võib arvatavasti taas põhjendada religioossete tekstide stiilikaanoniga ning varasemate tekstide tõlkelise päritoluga. Eeskujutarindiks on siin saksa werden + mineviku partitsiip, nt Stahlil münno Tüttar sahp sest Kurratist kurjast waiwatut. Meine Tochter wird vom Teuffel übel geplaget. (VAKK, Stahl 1638, 49) Nii võib juba XVI sajandi lühikestes käsikirjalistes tekstides kohata näiteid saama-passiivikonstruktsioonide kohta (33). Konstruktsioon on väga sage ka XVII (34a) ja XVIII sajandi (34b) kirjakeeles.
|(33)||Jsa mede, egæs sina olet, taiva sise, Pühæt sako sinu nimi ..


’Meie isa, kes sa oled taevas, pühitsetud saagu sinu nimi’ (VAKK, Völcker 1585, 1)
|(34a)||Kui taema kaas say maha mattetuth, sysz say taema vche wöra Hauwa sisse pantuth. (VAKK, Müller 1601/4, 11)


’Kui ta sai maha maetud, sai ta pandud võõrasse hauda’
|(34b)||Ussu läbbi langsid Jeriko Mürid mahha/ kui seitse Päwa nende ümber sai käidud. (VAKK, UT 1715, He 11:30)|
Sellised konstruktsioonid lõimuvad tihti pidama-konstruktsiooniga ning on kasutusel veel ka XIX sajandi lõpu tekstides (näites 35 on pidada-vorm evidentsiaalsuse marker).
|(35)||Kuninga proua ei suutwat ennast liigutada ning pidada woodisse ja woodist wälja kantud saama. (AJA1890\val0604)|
saama-passiivikonstruktsioonid on grammatiliselt keerukad tervikud, mis võivad lähtuda rahvakeeles olemas olnud aktiivivormis resultatiivsetest konstruktsioonidest AGENT + saama + Vnud. Tulevikus lõpetatava tegevuse tähendus on ka aktiivikonstruktsioonis olemas, mistõttu võis kirjakeel selle hõlpsasti omaks võtta.
Saksa ja inglise keele mineviku kesksõnu (millel puuduvad selgelt aktiivi ja passiivi eristavad vormid) on nimetatud resultatiivseteks kesksõnadeks (Haspelmath 1994). Võib oletada, et eesti keele tud-partitsiibi resultatiivne kasutus on kujunenud saksa keele toel. Seda tõendavad selgelt vanema eesti kirjakeele tekstid, kus resultatiivsed partitsiibikonstruktsioonid on saama-verbiga seoses kõige sagedamad. Eriti puudutab see tud-partitsiibiga konstruktsioone, mis väljendavad tegevuse teostumist koos viitega tulevikulisusele (nt 36).
|(36)||Ja kui nemmad pissut sawad karristatud, tehhakse neile pärrast rohkeste head .. (VAKK, Piibel 1739, Trk 3:5)|
Tuleviku abiverbina kasutamine on saama-verbi siinses artiklis käsitletud funktsioonidest kõige kõrgemal grammatiseerumisastmel (AEG kui grammatiline kategooria), ehkki nagu eespool näidatud, on eesti kirjakeele algusaegade kontaktimõjuline grammatiseerumine tulevikukonstruktsioonide esinemissagedust kunstlikult suurendanud. Siiski on vähemalt saab olema futuurumikonstruktsioon ka tänapäeva eesti keeles produktiivne. Järjest rohkem leidub aga kasutusjuhte ka dünaamiliste verbidega (vt Prass 2011: 42), mis võimaldab arvata, et praegune inglise keele mõju hoiab tuleviku väljendamise malli kirjakeeles alal ja isegi võimendab seda.
4. Kokkuvõte
Artiklis andsime ülevaate eesti keele polüseemse saama-verbi grammatiliste funktsioonide kujunemisest. saama on eesti keeles vana ja tänapäevaks pika grammatiseerumistee läbinud verb, mis on algsest liikumistähendusega iseseisvast lekseemist arenenud modaalseks abiverbiks ning futuurumikonstruktsioonides kasutatavaks abiverbiks. saama on nii vanemas kui ka tänapäevases kirjakeeles olnud sagedase kasutusega, seda eriti tänu eri tüüpi grammatilistele funktsioonidele, mida saama-konstruktsioonid väljendavad ja millega on seotud ka eri käändeliste vormidega konstruktsioonid: ma-infinitiiv (latiivse lähtetähendusega – seos MUUTUMISEGA, mis on suunatud protsess), da-infinitiiv (objektilise lähtetähendusega – seos omandamisega, mis on objektiga seotud protsess), nud-, tud-partitsiibid (resultatiivse lähtetähendusega – seos MUUTUMISEGA).
Tabel 1.
Grammatilised konstruktsioonid, milles saama esineb


Tähendus


Konstruktsioon


Näide


VÕIMALIKKUS


Agent + saama + Teema + Vda


Nad saavad vilja müüa.


VAJALIKKUS
tõenäosus
tõenäosus


Agent + saama + Vda
Agent + saama + Vda
Agent + saama + Vma


Me ei saa siin olla.
Me saame näha.
Nad ei saa tagasi pöörama.


RESULTATIIVSUS
(impersonaalne)


Teema + saama + Vtud


Laul sai/saab lauldud.


RESULTATIIVSUS
(personaalne)


Agent + saama + Vnud


Ta saab söönud.


TULEVIK (staatiline)


Teema + saama + Vma + Omadus


Kontsert saab olema tore.


TULEVIK (dünaamiline)


Agent + saama + Vma


Ta saab töötama.
saama-verbi keerukat grammatiseerumiskäiku pole senini põhjalikumalt avatud. Seetõttu visandasime siinse käsitluse tarbeks lihtsustatud grammatiseerumisahela, kuhu paigutasime olulisimad leksikaalsed ja grammatilised tähendused, mida saama-verb kannab (vt joonist 1). saama funktsioonide arengut käsitlesime pankrooniliselt, st kasutasime vanu andmeid sünkroonilise kasutuse seletamisel ja tänapäevaseid andmeid varasemate muutuste tõlgendamisel, arvestades seejuures vanimate kirjakeele tekstide tõlkelist algupära.
saama-verbi grammatiseerumine on kulgenud ühelt poolt grammatiseerumise universaalsetele seaduspärasustele vastavalt, st algsest liikumistähendusega leksikaalsest üksusest on erinevate järjest grammatilisemate vaheastmete kaudu kujunenud tuleviku abiverb. Tulevikukonstruktsioon on tänapäeva kirjakeeles produktiivsena kasutusel saab olema ühendis. Hoolimata keelekorralduse vastuseisust on seda tüüpi tulevikukonstruktsioonid levinud ka dünaamilisi tegevusi väljendavate verbidega (saab tegema, saab kavandama). Tuleviku abiverbi kujunemisel on täheldatav ka vana kirjakeele perioodil läbitud kontaktimõjulise grammatiseerumise etapp, kus saksa keele werden-futuurumi eeskujul võeti religioossete tekstide tõlkimisel tekkinud funktsionaalse tühiku täitmiseks kasutusele tõlkemõjuline saama-tulevikukonstruktsioon, mis ei olnud jõudnud keeles loomulikul teel välja areneda. Ka võõrmõjulised tulevikukonstruktsioonid ei tulnud keeles kasutusele tühjale kohale, sest rahvakeeles olid välja kujunenud poolabiverbi saama ja infinitiivi- või partitsiibivormiga konstruktsioonid, mis väljendasid ÕNNESTUMIST, RESULTATIIVSUST ja sedakaudu ka viidet tulevikulisusele (saab meile öeldud, töö sai tehtud). Selliste rahvakeelsete konstruktsioonide olemasolu (nt lehm saab lüpsma, kas sa saad juba minema) ühelt poolt ja teisalt saksa keele mõju kinnistasid keeles selliseid grammatilisi konstruktsioone nagu osalejasisese ja osalejavälise VÕIMALIKKUSE (mees sai sealt läbi pugeda; ta saab selle maha müüa) ja VAJALIKKUSE (riik ei saa keelduda) väljendamine ning sealt edasi episteemiliste, kogu lausesisu TÕENÄOSUST hindavate konstruktsioonide kujunemine (tema ei saanud see olla). Et kirjakeeles uuendusena kasutusele võetud saama-tulevikukonstruktsioon oli algusest peale väga sage, võisid rahvakeelsed üksikkasutused tagaplaanile jääda ja kirjakeelest kaduda. Tulevik on ka konstruktsiooniliselt (saama-abiverb + ma-infinitiiv) selgelt eristunud, selle motivatsioon episteemiliste kasutuste näol avaldub pigem tõlgendustasandil (see saaks teile liiga tegema).
Materjali esitades püüdsime järjestikku paigutada tähenduslikult ja funktsionaalselt kõige tihedamini seotud valdkonnad. Arvatavat grammatiseerumisahelat täpselt järgivat kirjeldust ei olnud võimalik pakkuda, sest grammatiseerumisahel ei ole lineaarne. Materjali analüüsides torkas silma asjaolu, et ÕNNESTUMISE tähendus on saama-verbil kirjakeele dokumenteeritud andmete põhjal otsustades pidevalt olemas olnud (vt Habicht, Tragel 2014). Episteemilist kasutust esindavad nii Vda kui ka Vma konstruktsioonid, millest viimane võimaldab ümbertõlgendust ka tüüpiliseks tulevikukonstruktsiooniks.
Kui vanemas eesti kirjakeeles on saama põhiliselt kasutusel resultatiivsetes ja tulevikukonstruktsioonides, siis tänapäeva eesti keeles on kõige sagedasemad osalejavälist VÕIMALIKKUST ja VJALIKKUST väljendavad modaalkonstruktsioonid. Seejuures torkab modaalkonstruktsioonide juures silma nende eituslembus. Seda saab seletada interpersonaalse, kommunikatiivse eesmärgiga: keelekasutaja vahendab vastuvõtjale teate sellest, et ta ei tule mingil põhjusel toime ja ootab reaktsiooni või otsest abi.
Artiklis osutame ka sellele, et eesti saama-passiivikonstruktsioon kannab endas tüpoloogiliselt nii nn GET-passiivi kui ka BECOME-passiivi omadusi ja tähendusi, sest ka leksikaalsel saama-verbil on need mõlemad tähendused olemas. Seda (mitte tingimata ajalises järgnevuses kujunemist) peaks kajastama ka meie visandatud ahel joonisel 1, mis algab liikumise ja õnnestumise kui leksikaalsete lähtetähendustega ja jaguneb konstruktsiooni sisu ja vormi arvestades kaheks OMANDAMISE ja MUUTUMISE tähenduse lahknemisega. Omandamise tähendusega on seotud VÕIMALIKKUS ja osalejaväline VAJALIKKUS; MUUTUMISE tähendusega osalejasisene VAJALIKKUS, TÕENÄOSUS, RESULTATIIVSUS ja TULEVIK. Ahela funktsioonide hargnemine kajastab ühtlasi ka vormilist eristust: OMANDAMISE tähendusega algava haru modaalkonstruktsioonid vormistatakse eesti keeles da-infinitiivis põhiverbiga, MUUTUMISE tähendusega harus, mis lõpeb TULEVIKUGA, aga ma-infinitiivis põhiverbiga. Omaette funktsiooni, RESULTATIIVSUST, esindavad mineviku partitsiipidega -nud ja -tud moodustatud konstruktsioonid.
Eesti keele saama-verbiga vormistatud erinevad konstruktsioonid vajaksid tulevikus siiski tunduvalt täpsemat kasutuspõhist analüüsimist, kui see praeguses esmases kvalitatiivses sissevaates võimalikuks sai. Süsteemne korpuseuuring võiks siinsete arutluskäikude kinnitamiseks või kummutamiseks mõndagi huvitavat pakkuda.
Külli Habichti uurimistööd on toetanud Euroopa Liit Euroopa Regionaalarengu Fondi kaudu (Eesti-uuringute tippkeskus) ning Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi uurimisprojekt PUT475 „Kirjakeele morfosüntaksi varieerumise integreeritud mudel: pilootuuring eesti keele näitel”.
Keywords: polysemy, grammaticalization, construction, verb saama ’to get’, written Estonian
In the present article an overview is given of the development of the grammatical functions of the Estonian polysemous and polyfunctional verb saama ’get; can, become’. The article is a follow-up to an overview of the lexical usages of the same verb (Habicht, Tragel 2014). saama is an old Estonian verb with a long history of grammaticalization from a lexical motion verb to a modal auxiliary and to an auxiliary verb used in future constructions. The verb saama is frequent both in early and modern written Estonian, in particular due to the various grammatical functions expressed by saama-constructions. The Estonian saama-constructions contain non-finite verb forms such as the -ma infinitive (the original function of which is lative, referring to change as a directed process), -da infinitive (the original function of which is object, referring to acquisition as an object-bound process), and -nud, -tud participles (the original function of theirs is resultative, referring to a change). The Estonian passive construction of saama is a typological vessel of the properties and functions of both get-passive and become-passive, because the full verb of saama used to have and still has both of the meanings. Considering the use of the word and its constructions from 16th to 21st centuries, we suggest a grammaticalisation chain for the Estonian saama.
Ilona Tragel (b. 1968), PhD, University of Tartu, Institute of Estonian and General Linguistics, Associate Professor of General Linguistics; Estonian Institute / Beijing Foreign Studies University, Lecturer of Estonian, email@example.com
Külli Habicht (b. 1964), PhD, University of Tartu, Institute of Estonian and General Linguistics, Senior Researcher, firstname.lastname@example.org" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#217 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 11:37:52" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(9985) "
Võrguviited
CHILDES. http://childes.psy.cmu.edu/data/other/
Eesti kirjakeele korpus. http://www.cl.ut.ee/korpused/baaskorpus
Eesti murrete korpus. http://www.murre.ut.ee/murdekorpus/
EKSS = Eesti keele seletav sõnaraamat. http://www.eki.ee/dict/ekss/
etTenTen veebilehtede korpus. http://www2.keeleveeb.ee/dict/corpus/ettenten/about.html
Tartu Ülikooli vana kirjakeele korpus (VAKK). http://www.murre.ut.ee/vakkur/Korpused/korpused
Kirjandus
A h r e n s, Eduard 1853. Grammatik der Ehstnischen Sprache Revalschen Dialektes. Zweite umgearbeitete Auflage. Reval: In Commission bei Kluge und Ströhm.
A u w e r a, Johan van der, P l u n g i a n, Vladimir 1998. Modality’s semantic map. – Linguistic Typology, nr2, lk 79–124.
D a h l, Östen 2000. The grammar of future time reference in European languages. – Tense and Aspect in the Languages of Europe. Toim Östen Dahl. Berlin: Mouton de Gruyter, lk 309–328.
D i e d r i c h s e n, Elke 2012. What you give is what you get? On reanalysis, semantic extension and functional motivation with the German bekommen-passive construction. – The Art of Getting: get verbs in European languages from a synchronic and diachronic point of view. Toim Alexandra N. Lenz, Gudrun Rawoens. Special Issue of Linguistics, kd 50, nr 6, lk 1163–1204.
E r e l t, Mati 2003. Syntax. – Estonian Language. (Linguistica Uralica Supplementary Series 1.) Toim Mati Erelt. Tallinn: Estonian Acadamy Publishers, lk 93–129.
E r e l t, Mati 2011. Lause õigekeelsus. Juhatused ja harjutused. Tallinn: Emakeele Selts.
E r e l t, Mati 2013. Eesti keele lauseõpetus. Sissejuhatus. Öeldis. (Tartu Ülikooli eesti keele osakonna preprindid 4.) Tartu.
H a b i c h t, Külli 2001. Eesti vanema kirjakeele leksikaalsest ja morfosüntaktilisest arengust ning Heinrich Stahli keele eripärast selle taustal. (Dissertationes philologiae estonicae Universitatis Tartuensis 10.) Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
H a b i c h t, Külli, T r a g e l, Ilona 2014. Verbiga saama väljendatud leksikaalsed kategooriad ja konstruktsioonid. – Keel ja Kirjandus, nr 11, lk 826–844.
H a b i c h t, Külli, P i i r o j a, Piret, T r a g e l, Ilona 2015. Eesti võtma-tuleviku lugu. – Emakeele Seltsi aastaraamat 60 (2014). Tallinn: Teaduste Akadeemia Kirjastus, lk 19–50.
H a s p e l m a t h, Martin 1994. Passive participles across languages. – Voice: Form and Function. Toim B. Fox, P. Hopper. Amsterdam–Philadelphia: Benjamins, lk 151–177.
H e i n e, Bernd 1993. Auxiliaries: Cognitive Forces and Grammaticalization. New York: Oxford University Press.
H e i n e, Bernd, K u t e v a, Tania 2002. World Lexicon of Grammaticalization. Cambridge: Cambridge University Press.
H e i n e, Bernd, K u t e v a, Tania 2003. On contact-induced grammaticalization. – Studies in Language, kd 27, nr 3, lk 529–572.
H e i n e, Bernd, K u t e v a, Tania 2005. Language Contact and Grammatical Change. Cambridge: Cambridge University Press.
H o p p e r, Paul J. 1991. On some principles of grammaticalization. – Approaches to Grammaticalization. Kd I. Toim Elizabeth Closs Traugott, Bernd Heine. Amsterdam–Philadelphia: Benjamins, lk 17–36.
K a n g a s n i e m i, Heikki 1992. Modal Expressions in Finnish. (Studia Fennica: Linguistica 2.) Helsinki: Finnish Literature Society.
K e h a y o v, Petar, T o r n – L e e s i k, Reeli 2009. Modal verbs in Balto-Finnic. – Modals in the Languages of Europe. (Empirical Approaches to Language Typology 44.) Toim Björn Hansen, Ferdinand de Haan. Berlin–New York: Mouton de Gruyter, lk 363–401.
K l e t t e n b e r g, Reet 2007. Permissiivkonstruktsioon eesti kirjakeeles. Magistritöö. Käsikiri TÜ eesti ja üldkeeleteaduse instituudis. Tartu.
L i n d s t r ö m, Liina, T r a g e l, Ilona 2007.Eesti keele impersonaali ja seisundipassiivi vahekorrast adessiivargumendi kasutuse põhjal. – Keel ja Kirjandus, nr 7, lk 532–553.
L i n d s t r ö m, Liina, T r a g e l, Ilona 2010. Possessive perfect construction in Estonian. – Folia Linguistica, kd 44, nr 2, lk 371–400.
M e t s l a n g, Helle 1994a. Temporal Relations in the Predicate and the Grammatical System of Estonian and Finnish. (Oulun yliopiston suomen ja saamen kielen laitoksen tutkimusraportteja 39.) Oulu: University of Oulu dissertation.
M e t s l a n g, Helle 1994b. Eesti ja soome – futuurumita keeled? – Keel ja Kirjandus, nr 9, lk 534–547; nr 10, lk 443–453.
M e t s l a n g, Helle 1997. Eesti keele ja teiste soome-ugri keelte futuurumi arenguid. – Keel ja Kirjandus, nr 4, lk 226–231.
M e t s l a n g, Helle 2011. Some grammatical innovations in the development of Estonian and Finnish: Forced grammaticalization. – Linguistica Uralica, nr 4, lk 241–256.
M ä g i s t e, Julius 1936. Eesti saama-futuurumi algupärast ja tarvitamiskõlblikkusest. – Eesti Keel, nr 3, lk 65–92.
N o l a n, Brian 2012. The get constructions of Modern Irish and Irish English: get-passive and get-recipient variations. – The Art of Getting: get verbs in European languages from a synchronic and diachronic point of view. Toim Alexandra N. Lenz, Gudrun Rawoens. Special Issue of Linguistics, kd 50, nr 6, lk 1111–1161.
P a j u s a l u, Renate, T r a g e l, Ilona, V e i s m a n n, Ann, V i j a, Maigi 2004. Tuumsõnade semantikat ja pragmaatikat. (Tartu Ülikooli üldkeeleteaduse õppetooli toimetised 5.) Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
P e n j a m, Pille 2008. Eesti kirjakeele da- ja ma-infinitiiviga konstruktsioonid. (Dissertationes philologiae estonicae Universitatis Tartuensis 23.) Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
P r a s s, Kerli 2011. saama- ja hakkama-tulevik tänapäeva eesti kirjakeeles. – Oma Keel, nr 2, lk 39–47.
R o s s, Kristiina 2013. Vanad uuendused lõuna- ja põhjaeesti keeles. – Emakeele Seltsi aastaraamat 58 (2012). Tallinn: Teaduste Akadeemia Kirjastus, lk 210–224.
S a u k k o n e n, Pauli 1966. Itämerensuomalaisten kielten tulosijainfinitiivirakenteiden historiaa I. Helsinki: Suomalais-Ugrilainen Seura.
S w e e t s e r, Eve E. 1990. From Etymology to Pragmatics: Metaphorical and Cultural Aspects of Semantics Structure. (Cambridge Studies in Linguistics 54.)Cambridge: Cambridge University Press.
T r a g e l, Ilona 2003. Eesti keele tuumverbid. (Dissertationes linguisticae Universitatis Tartuensis 3.) Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
T r a g e l, Ilona 2004. Tuumverbi ja da-infinitiivi ühendid. (Tartu Ülikooli eesti keele õppetooli preprint I.) Tartu.
T r a g e l, Ilona 2007. Modaalverbide saama/saada ja võima/voida vastandkasutus eesti ja soome keeles. – Grammatika és kontextus – új szempontok az uráli nyelvek kutatásában. (Urálisztikai tanulmányok 17.) Toim M. Csepregi, V. Masonen. Eötvös Loránd Tudományegyetem, Finnugor Tanszék, Budapest, 2004. április 4-7. Eötvös Loránd University, lk 331−338.
T r a g e l, Ilona, Habicht, Külli 2012. Grammaticalization of the Estonian saama ’get’. – The Art of Getting: get verbs in European languages from a synchronic and diachronic point of view. Toim Alexandra N. Lenz, Gudrun Rawoens. Special Issue of Linguistics, kd 50, nr 6, lk 1371–1412.
T r a u g o t t, Elizabeth Closs 1989. On the rise of epistemic meanings in English: An example of subjectification in semantic change. – Language, kd 65, nr 1, lk 31–55.
U i b o a e d, Kristel 2013. Verbiühendid eesti murretes. (Dissertationes philologiae estonicae Universitatis Tartuensis 34.) Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus." ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#307 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(77) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "1" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#308 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-01-02 14:47:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Andres Tennuse foto.
2. detsembril 2016 lahkus meie hulgast teenekas keeleteadlane ja õppejõud, Tartu Ülikooli emeriitdotsent, Emakeele Seltsi auliige Jaak Peebo.
Jaak Peebo sündis 1933. aastal Tartus. 1952. aastal lõpetas ta Elva keskkooli ning tema hilisem elutee ja -töö oli peaasjalikult seotud Tartu ülikooliga, kus ta asus pärast keskkooli lõppu eesti filoloogiat õppima. 1957. aastal lõpetas J. Peebo Tartu ülikooli eesti filoloogina ning jätkas aastatel 1960–1963 eesti keele aspirantuuris. 1963. aastal sai temast tollase eesti keele kateedri vanemlaborant, kelle tööülesannete hulka kuulus ka vene osakonna üliõpilastele eesti keele õpetamine. Uut etappi õppejõutöös tähistas 1969. aastal vanemõpetaja ametikoht. 1981. aastast sai J. Peebo eesti keele dotsendi kutse ning tema õpetatavaks põhiaineks kujunes eesti keele vormiõpetus. Tema sellealased publikatsioonid, eeskätt raamat „Eesti keele muutkonnad” (Tartu, 1997), on oma süsteemsuse ja põhjalikkusega eeskujuks ka praegustele vormiuurijatele. Lisaks vormiõpetuse õpetamisele juhendas J. Peebo proseminare ja seminare, pidas loengukursusi eesti keele sõnavarast, eesti ja soome keele kontrastiivsest grammatikast ja lõunaeesti kirjakeelest ning juhendas üliõpilaste bakalaureuse- ja magistritöid. Ta õpetas eesti keelt ka Soomes, töötades aastatel 1974–1976 Helsingi ülikooli ja 1983–1984 Oulu ülikooli eesti keele lektorina.
Keeleuurijana keskendus Jaak Peebo huvi kahele teemale: vormiõpetus ja kirjakeele ajalugu. Ta uuris eesti kirjakeele vormistikku, selle tüübistamise võimalusi ning tegeliku kasutuse ja normingu vahekorda. Sellega on seotud mitmed tema teadustööd, nende hulgas artikkel „Kahetüvelisuse taandumisest hammas- ja tütar-tüüpi sõnades” (1999). Töö vormikasutuse uurimisel sai loogilise väljundi Vabariiklikus Õigekeelsuskomisjonis ja Emakeele Seltsi keeletoimkonnas, kuhu J. Peebo aastaid kuulus, olles 1993–1995 keeletoimkonna vanem. Pikaajalisel uurijateel pakkusid talle pidevat huvi ka eesti vanema kirjakeele leksikaalsed ja vormilised rikkused ning ennekõike lõunaeesti vana kirjakeel. Nii on ta põhjalikult uurinud 1686. aastal ilmunud Wastse Testamendi keelekasutust („Wastse Testamendi lugu”, Tallinn, 2001). Artikkel „Eestikeelse Piibli ühe eelkäija sõnavarast” (1989) käsitleb samuti Wastse Testamendi arhailisi sõnu. Ta on tutvustanud Johannes Gutslaffi verbivormistikku ning avaldanud soomekeelse kokkuvõttekäsitluse „Eteläviron kirjakielestä” (1997). J. Peebo oli teadaolevalt parim lõunaeesti vanema kirjakeele asjatundja.
Oma kandidaadiväitekirja F. R. Kreutzwaldi „Kalevipoja” sõnavarast kaitses J. Peebo 1973. aastal. Sellele, et väitekiri oli pikaajalise töö tulemus, osutab asjaolu, et esimesed teaduslikud artiklid Kreutzwaldi eepose sõnavara teemadel ilmusid temalt juba 1960. aastate keskel. Märkimisväärselt mahukast analüütilisest eeltööst annab aimu Keeles ja Kirjanduses ilmunud kaheosaline artikkel „„Kalevipoja” sõnavara Wiedemanni sõnaraamatus” (1969). Väga põhjalikult esitas J. Peebo „Kalevipojale” eriomast sõnavara kogumiku „Sõnasõel” 4. ja 5. köites välja antud kaheosalises publikatsioonis pealkirjaga „Kalevipoja sõnastik” (1980). See väärtuslik sõnakogu täitis tühimiku vanimate eesti-saksa sõnaraamatute ja XIX sajandi lõpu sõnaraamatute vahel ning tõi ilmekalt välja Kreutzwaldi rolli eesti sõnavara rikastajana.
Märkimisväärne ja meeldejääv oli J. Peebo panus Tartu Ülikooli vana kirjakeele uurimisrühma tegevusse. Rühma koosseisu kuulus ta 1995. aastast, selle loomisest alates, osaledes seminaride ja konverentside korraldamises ning töörühma väljaannete eeltöödes, nende hulgas nt kollektiivne kogumik „Eesti keele vanimad tekstid ja sõnastik” (1997). Ta oli Tartu Ülikooli eesti keele õppetooli toimetiste esimese numbri toimetaja („Läänemere rahvaste kirjakeelte ajaloost”, Tartu, 1995). Viimase paarikümne aasta jooksul aitas ta koostada ja toimetas mitut vana kirjakeele sõnastikku, nt Johannes Gutslaffi „Observationes grammaticae circa linguam Esthonicam. Grammatilisi vaatlusi eesti keelest” (Tartu, 1998), „Georg Mülleri jutluste sõnastik” (Tartu, 2000), „Joachim Rossihniuse kirikumanuaalide leksika” (Tartu, 2002), ning osales kaasautorina Georg Mülleri „Jutluseraamatu” (Tartu: Ilmamaa, 2007) koostamisel. Viimastel eluaastatel toimetas ta mitut kirjastuse Ilmamaa keele- ja kultuuriloolist väljaannet, nt Jakob Hurda artiklite kogumikku „Keelemees” (2012) ja Ferdinand Johann Wiedemanni mälestusteraamatut „Mälestusi minu elust” (2014).
J. Peebo Eesti kultuuri järjepidevust väärtustav tegevus on leidnud ka avalikku äramärkimist: 2012. aastal tunnustati teda Valgetähe IV klassi teenetemärgiga ning 2013. aastal nimetati ta Elva linna aukodanikuks. Ta oli Soome-Ugri Seltsi liige ja Emakeele Seltsi auliige.
Kolleegid jäävad Jaak Peebot mäletama kui mitmekülgset ja sügavate teadmistega keeleteadlast ning sõbralikku inimest, kes oli oma vaadetes alati aus ja põhimõttekindel ning suhtumises siiras ja toetav.
" ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#219 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 12:45:06" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#309 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(78) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "2" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#310 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-02-07 14:36:51" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Eeva Park. Lemmikloomade paradiis. [Tallinn:] Verb, 2016. 237 lk.
Pärast raamatu lugemist hakkasin pealkirja üle mõtlema ja küsisin endalt: kus Eeva Pargi paradiis siis on ning kes on siin (ja kelle?) lemmikloom? Ja kas on tegemist iroonia või koguni sarkasmiga, sest ega me siin mingit paradiisi kirjeldust ju ei leia. Või leiame siiski?
Lähemal tagasilehitsemisel ning täpsemal ülelugemisel selgus ometi ruttu, et paradiisi asukoht on – vähemalt minategelase Minna-Maria jaoks – üsna täpselt fikseeritud. See on nimelt Kreeta saarel, üks „helendavalt valge liivaga lahesopp, mäemüüridest ümbritsetud, puutumatu ja ainult meie päralt” (lk 91). Sõna „paradiis” esineb selles episoodis seoses noore armastajapaari puhkusereisiga mitu korda (lk 85, 90–92), ülejäänud raamatus aga peaaegu üldse mitte. Ainult üsna lõpuosas on ainsat korda kirjas raamatu pealkiri: peategelane Minna-Maria tahtis „kinni hoida oma kevadest lemmikloomade paradiisis” (lk 212). Veel mainitakse paradiisi vaid eelviimasel leheküljel, kus peategelane samuti mäletab mineviku õnnehetke.
Lemmikloomadega on lugu keerulisem, sest too sõna on – umbes sama napi esinemissagedusega nagu paradiiski – kogu raamatus laiali ning väga erinevate konnotatsioonidega (sellest allpool). Sellele lisaks leidub rohkelt lemmikuid ning koduloomi, koeri-kasse, aga ka „rebasenahkse kraega mantel ... kiiskavate klaassilmadega” (lk 219, samamoodi juba lk 6). Just võrdluses tõeliste loomadega sündiski lemmikloom kui armsama nimetus, pärast seda kui armastaja Mart oli Minna-Mariat kord inglise keeles kõnetanud („very impressive, my pet”, lk 60). Mõned leheküljed hiljem on Minna-Maria ise väljendi tõlkelaenuna üle võtnud ning kasutab seda endast rääkides (võrdluses koertega): „Nendest saab tavaliselt palju parema lemmiklooma kui minusugusest, aga....” (lk 68). Kuigi siin lihtsalt naljatatakse esmatutvuse käigus, on siiski tegemist raamatu võtmekohaga, nii et seda lõiku tasub tsiteerida tervena:
„„Jäta järele ... aitab ... ma sain aru ... I take the point, my dear pet. Tule, läheme siin maha. Ära punni vastu, mu lemmikloomake,” ütles ta, ning me läksimegi ja olime koos veel terve selle päeva ja öö, aga nii lähedal kui külmas Pirita rannas, ei olnud me enam kordagi, kuigi ta tuli minusse ja oli seal sileda, kuuma ja plahvatavana nii kaua, nii palju, et lõpuks lamasime me liikumatult ühtesulanutena, nagu oleks laine meid randa uhtunud.” (lk 68)
Võtmekohaks söandasin seda lõiku nimetada sellepärast, et siin on ühesainsas lauses kõik olemas ning välja öeldud: armastuse intensiivsus ja seletamatus, samuti selle problemaatilisus ja väljapääsu võimatus. Vähemalt käesoleva romaani armastuse oma, sest juba alguses on lõpp tunda, iialgi enam ei saavutata esimese hetke lähedust. Vastupidi, romaani teemaks olevat armastussuhet on mitmeti kirjeldatud võitlusena: „...meie kahe lugu ongi tegelikult pidev lahing, mis käib väga täpsete, nagu elu ja surma peale võitlevate duellantide reeglistiku järgi: astu kakskümmend sammu, pööra ümber, sihi ja tulista otse südamesse” (lk 10). See kordub hiljem: „Astu kakskümmend sammu, keera ringi ja tõsta aeglaselt relv sihtimiskõrgusele” (lk 141) või: „See polnud mingi duell, see oli lihtsalt tapmine” (lk 214).
Et sellest lootusetust armastuse vanglast pääseda, on noorest naisest peategelane põgenenud välismaale. Ta sai endalegi ootamatult (taotluse oli täitnud koos Mardiga naljatades ning liialdades-suurustades) stipendiumi, millega tal avaneb võimalus viibida mõnda aega ühes loomemajas Iirimaal. Asukohamaad pole küll romaanis kuskil otseselt välja öeldud, aga lk 25 mainitud Kylemore Abbey on ju hõlpsasti guugeldatav ning täitsa olemas olev loss Iirimaa läänerannikul. Ning miks seal ei võiks olla mingi kirjanduslembese rikka proua loomemaja?
Loomemaja lugusid eesti kirjandusest juba teame, kas või Maimu Bergi „Kirjutajad” (1987), mis osaliselt leiab aset Wiepersdorfis, või Maarja Kangro „Luule” (kogust „Hüppa tulle”, 2014), aga Pargi raamatu loomemaja sarnaneb pigem hullumaja või vanglaga, milles üks rikas metseen, pisut salapärane leedi M., kirjanikud „nagu loomad puuridesse sulges” (lk 72 – jälle looma motiiv!). Selle taga on arusaam, et muidu nad ju midagi korralikku ei kirjutaks, neid tuleb lihtsalt maailmast eraldada, levist ja võrgust välja lülitada, ning lubatud stipendium välja maksta alles tagantjärele, mitte kohe saabumise hetkel – siis sünnib kunst.
Ja ennäe imet – sünnibki! Peategelane Minna-Maria ei taha küll eriti sellisele režiimile alluda, ta tunneb ennast nagu „akvaariumis” (lk 6, jälle loomad!), ronib öösiti aknast välja ning pummeldab kohalikus pubis – aga lõpuks hakkab ta kirjutama. Ajendiks on ka tema pime naaber, Iraanis sündinud ning inglasest abikaasaga Londonis elav kurdi naine, kes hoogsalt kirjutab näidendit. Kui too küsib Minna-Maria käest, millega tema siis praegu tegeleb, tunnistab viimane ausalt, et tegelikult mitte millegagi, sest kõik olevat tal peas segi ning ta ei tea, millest alustada. Mille peale naaber vastab kuivalt: „„Sõnadest… Mina alustan kirjutamist alati sõnadega.”” (lk 54) Nii lihtne see ongi, järgmisel leheküljel algab kursiivis kirjutatud „tekst tekstis” ning edasi voolab vaheldumisi kaks liini läbi kogu raamatu, kuni need lõpuks elegantselt kokku sulavad.
Nõnda vaadatuna ongi „Lemmikloomade paradiis” osaliselt romaan kirjutamisest ning vabanemisest ja kirjutamise teel eneseleidmisest. Tükkhaaval saab lugeja teada, mida minategelane on kogenud ning millega ta on kimpus. Aga mitte kunagi rahulikult voolava narratiivina, vaid pigem hüppeliselt ning kaudselt – nii nagu ehtsas elus. Saame teada keerulisest vennast ning ka intensiivsest suhtest temaga, veel keerulisemast suhtest emaga (koos pika keeldude nimekirjaga, lk 118–119), isast, vanaemast, Mardi vanaisast ning ka nurisünnitusest, mille peategelane ilmselt läbi elas. Viimase abil võib näitlikustada, kuidas romaan on üles ehitatud, sest teadmisi sellest söödetakse meie ette tükkhaaval: „Mul oli ikka veel valus käia, eriti astmetest üles ja alla astuda. [---] Arvatavasti tuli see nõrkus lihtsalt verekaotusest….” (lk 17); miski „kogunes mu tühjaks kaabitud sisikonda” (lk 19); „Ta ei suutnud mu emakasse klammerduda. Ma olin mingilt loomalt oma verre nakkuse saanud … kellelt iganes lemmikloomalt….” (lk 124); „…nagu usuks ta [vend Silver] ikka, et ma käisin, Mardile midagi teatamata, medeialikuks kättemaksuks aborti tegemas” (lk 140–141).
Eelviimasest tsitaadist selgub, et lemmikloomadega võivad lood hoopis halvasti olla, nii et ühemõtteline pole siinses romaanis miski. Aga kas pole jälle nii, et see on nagu ehtsas elus? Kuni ilusa tõdemuseni välja, et „[m]eie
isa ei ole kunagi taevas olnud. Kui ta üldse kusagile tahtis, siis metsa, seenele, nii et mingit meieisapalvet lugeda oleks hoopis narr” (lk 152). Autorile, kes on varem luuletanud „meie isa, kes sa ei ole taevas / sinu nime me ei pühitse...”,(1) on selline jalad-maas-hoiak muidugi iseloomulik, järelikult pöördub ta tegelane oma palvetega puude poole, mis on laiali pillatud kogu romaanis, inspireeritud loomemaja botaanikaaia ladinakeelsetest puunimetustest.
Värskendavalt mõjub Park ka siis, kui ta nagu möödaminnes kirjutab peavoolu või „üldiste tõdede” vastu. Me oleme harjunud sellega, et turistid kiidavad igasuguseid sakraalehitisi, aga Pargil on üks „kivist kabel” lihtsalt „inetu niiskuselõhnaline hoone” (lk 42). Meie kõik armastame Arvo Pärti, aga Pargi minategelane ütleb meistri kohta, et ta „mulle tegelikult ei meeldigi” (lk 122). Ning kes meist poleks vaimustusega tsiteerinud Alliksaart, aga Pargi tegelane arvab, et „olematus peab olemas olema” (lk 148). Kuni äärmise aususeni välja: peategelane oli kõrgel mäel seistes „kavatsenud paluda, et mu ema sureks” (lk 171). Meie tavakultuuris on selline soov lihtsalt välistatud, aga ometi on mitmed sellise mõtte saabumist oma ajju kindlasti täheldanud – julgemata seda välja ütelda. Ka Minna-Maria sageli ei julge, selle asemel ta ropendab uuseesti keeles „Fuck you vittumainen paskahomma!” (lk 156).
Samasse ebakonventsionaalsuse lahtrisse kuulub veel Pargi ümberpööratud vanuse visioon: oleme harjunud ettekujutusega, et meie vanemad on meist vanemad, sellest ju ka nende eestikeelne nimetus, aga Pargi juures on lood nagu Priit Pärna Tagurpidi-Antsul. Tegelikult oleme meie, praegused inimesed, vanemad kui enne meid sündinud inimesed ja puud: „Ma olin juba sündinud temast 150 aastat hiljem, olin juba sündides poolteist sajandit vanem” (lk 42) – või: „Me sünnime üha vanematena...” (lk 74), samamoodi veel lk 123. Meis on säilinud eelkäijate ainestikku ja sellepärast on meil rohkem minevikku, järelikult oleme Pargi mõistesüsteemis „vanemad”.
See kõik teeb romaanist lihtsalt nauditava lugemiselamuse – ka tänu Pargi poeetilisele keelekasutusele. Näiteks kirjutab ta laia voodi kohta, „et sellisest voodist ei leia unest ärgates iseennastki üles” (lk 38). Ilus ju?
Lõppude lõpuks on armastus aga – vist – vilets. Sest otsustaval hetkel viimasel leheküljel, kui peategelane ei oska, ei julge, ei tea otsustada, kas astuda üle tee ja kohtuda armastatuga – või, muidugi, lihtsalt ei tea, kas see mees ikka on ta armastatu, kas ta üldse armastab teda –, võetakse otsustamine tema käest ära, autor võtab selle ära ühe võimsa lõpplausega, mida ma siin ei paljasta, mis aga oma plahvatuslikkusega selgesti mõista annab, et armastus on üks võimatu asi.
Lõpp halb, kõik halb? Ei, vastupidi. See, mis lõpus juhtub Pariisis, kuhu Minna-Maria on uue ülesandega läkitatud (läkitaja oli leedi M.-i abikaasa, kes sellega päästis Minna-Maria loomemajast väljaheitmise eest), on Pariisi jaoks võib-olla halb, aga see on ju fiktsioon. Romaani jaoks on see ülihea lõpplause, mis ühtlasi annab võimaluse edasiminekuks ning -mõtlemiseks. Niisiis: lõpp hea, kõik hea.
Leo Luks. Nihilism ja kirjandus. Ei kogemine filosoofia ja kirjanduse ühtesulamisel. (ACTA Universitatis Tallinnensis.) Tallinn: TLÜ Kirjastus, 2015. 263 lk.
Ajastul, mil (enam) ei ole üldkehtivat tõde, ei ole ka alust tegelikkuse ja väljamõeldise eristamiseks. Kui oletada, et just tõetul ajastul me parajasti elamegi, siis tekib küsimus, mida see kaasa toob. Näiteks J. G. Ballard tuletab siit uue rolli kirjanikule: „Tasakaal fiktsiooni ja reaalsuse vahel on viimastel aastakümnetel märkimisväärselt muutunud. Nende rollid on järjest rohkem ümber pööratud. Me elame maailmas, mida valitsevad kõiksugu fiktsioonid – lauskaubandus, reklaamitööstus, poliitika, mis on käsitletav reklaamitööstuse alamharuna, igasuguse kogemusele vastava originaalse reaktsiooni ennetav tühistamine teleekraani poolt. Me elame hiiglaslikus romaanis. Kirjanikul on nüüd üha vähem tarvis oma romaanile fiktsionaalset sisu leiutada. Fiktsioon on juba olemas. Kirjaniku ülesandeks on leiutada reaalsus.”(1)
Leo Luks on teoses „Nihilism ja kirjandus” valinud teise tee: üldse loobuda tegelikkuse mõistest, rahulduda olukorraga, kus saamegi rääkida vaid erinevatest väljamõeldistest. Sel juhul vajab uut rolli näiteks ka filosoofia, mis on traditsiooniliselt tegelenud just tegelikkusega. Luks ütlebki, et uues olukorras peavad filosoofia ja kirjandus ühte sulama. Kuidas nii tekkiv uus (ühis)valdkond toimib? Millised potentsiaalid siin avanevad? Umbes nii saab kokku võtta Luksi teose lähtepunkti. Siit tekib võimalus erinevateks vaatlusretkedeks uuele ühisalale. Raamat, mis ettevõetud ekspeditsioonide põhjal sündis (omamoodi reisikiri), ei sobi igaühele, kuid õigesti tarvitades on siin mõndagi naudingulist.
Luks on oma teose minategelasest(2) teinud üksjagu koomilise tegelaskuju, kes ühelt poolt adub, et uutes oludes ei ole vaja ega saagi enam oma tegevusi põhjendada, sest igasugune põhjendamine eeldab ühel või teisel moel midagi tegelikkuse-sarnast. Kuid teisalt tunneb ta selle järele ikka ja jälle vajadust. Põhjendused (aga ka ettevalmistuste kirjeldused) võtavadki enda alla kaks kolmandikku teosest. Mõneti saab seda selgitada asjaoluga, et osa reisirahast maksis kinni sponsor – Akadeemia –, kes elavat vähemasti tegudes õndsalt Tõe ajastus edasi ja nõudvat ka selle ajastu kohaseid aruandeid. Siiski jääb ebaselgeks, mil määral kirjutab minategelane oma aruandeid kohusetundest või lausa parodeerimislustist ja mil määral annab siin endast märku sisemine sund või halb harjumus, mida ta ei suuda kuidagi maha jätta.
Sestap on aruannete staatus üksjagu segane. Kas need pretendeerivad viimase tõe staatusele? Või on need juba osa uuest olukorrast, kus erinevad lood on põhimõtteliselt üheväärsed, nii et ainuke, mis paneb ühte eelistama teistele, on suurem veenmisjõud? Kas võib niisiis öelda, et aruannetes kajastub vaid üks versioon, mille kõrval võib olla palju teisigi? Ja üldse, kas aruanded jutustavadki enam ühte ja sama lugu või avaldub nende mitmuse taga ka lugude mitmus?
Igal juhul võib aimata, et aruannete taustaks on filosoofias mitmendat sajandit valitsev identiteedikriis. Aja jooksul on endisest teadmiste kuningast eraldunud aina enam eriteadusi: füüsika, matemaatika, sotsioloogia, psühholoogia jne. Ühel hetkel oli filosoofia juba sedavõrd „õhuke”, et pidi loovutama kuningatiitli teadusele. Ühtlasi tekkis küsimus, kas filosoofial on üldse iseomast objekti: iga kord, kui siin moodustub teadmistest mõni stabiilsemat sorti territoorium, eraldub see üsna ruttu uueks eriteaduseks. See on omakorda tekitanud küsimuse, kas filosoofiast on saanud igand: kui tal pole enam eriomast objekti, siis mis mõte tal üldse on? Nii et kui filosoofia oleks tegelane romaanis, siis iseloomustaksid tema hingeelu eneseotsingud, pidev allasurutud paanikaseisund ja kättemaksu sepitsemine uuele kuningale.
Nende eneseotsingute üks rada sai alguse kahtlusest, kas filosoofiat ikka peab tingimata määratlema objektiivsuspüüdluse kaudu. Võib-olla see ei peagi olema objektiivne (nagu teadus), vaid on (kunstile sarnaselt) juba loomu poolest s u b j e k t i i v n e? Selle raja peal sai rõhutada erinevaid asju: institutsioonide ja arusaamade ajaloolist sattumuslikkust; maailma muutuvust, selle protsessilist loomust; kogemusele omast tervikuloogikat ja ainulisust, mida ei anna lõhkuda analüütilisteks tükkideks (nagu teevad reaalteadused) ja mida tuleb sestap püüda teistsuguste vahenditega; inimese irratsionaalsust, tungilist iseloomu jne.
Ühel või teisel moel andsid kõik need aspektid alust maailma kirjeldamise kõrval või asemel iseendaga töötamiseks. Nii kirjutas Michel Foucault: „Ma tean väga hästi, ning ma arvan, et teadsin seda juba lapsest saati, et teadmiste abil maailma ümber muuta ei saa. [---] Ent samuti tean ma, et teadmine saab meid endid muuta, et tõde pole ainult maailma dešifreerimiseks (ja võib-olla ei dešifreeri see, mida me tõeks nimetame, üldse mitte midagi), vaid et kui ma tõde tean, siis see muudab mind.”(3)
Ka Leo Luks töötab subjektiivsuse rajal. Kuid tema jaoks (ja autorite jaoks, kellest ta lähtub) ei anna võimetus maailma või inimkogemust üldkehtivate seaduspärade abil paika panna alust pöördumiseks kuhugi mujale (näiteks endasse), vaid tekitab kiusatuse seda võimetust lähemalt uurida ja öelda, et see kätkeb midagi tuumset inimkogemuse või lausa maailma enda kohta. Ühismõõdutus eri inimeste kogemuste vahel ei ole siin probleem, mis vajaks ületamist, vaid tuumne omadus, mis vääriks omaette kogemist ja nautimist. Filosoofia oma uues ühenduses kirjandusega võikski tegelda just sedasorti mõjuvate luhtumiskogemuste loomisega, kusjuures seda kahel nõlval: esimesel, n-ö faablinõlval(4) keskenduda aina uute maailmade loomisele, mis ei laseks ühel faablil jõuda ainutõe staatusse; teisel, n-ö luulenõlval tuua esile luhtumise kogemus selle puhtal kujul.
***
Raamatu minategelase aruandeid lugedes tabas mind ühel hetkel rahutus. Need aruanded on paratamatult väljamõeldised, niivõrd kui kõik on väljamõeldis. Kuidas neid siis hinnata? Luks ise ütleb, et sel juhul loeb ennekõike nende retooriline veenvus. Kas tõesti? On olemas ju väljamõeldisi, mis on igati veenvad, aga ei paku meile mingit huvi. Ütleksingi, et väljamõeldisi hindame me ennekõike vastavalt sellele, kas nad pakuvad pinget. See ei nõua üksnes retoorilist veenvust, vaid on seotud laiemalt võimega pakkuda omanäolist kogemust.
Milles seisneb Luksi raamatu omanäolisus? Kindlasti on intrigeeriv juba lähtepunkt ise. See viib minategelase triivima erinevate mõttepositsioonide vahele, mis lähtepunkti potentsiaali on kuulda võtnud. Tema võime anda erinevate mõtlejate keerukaid mõttekäike selgelt ja kompaktselt edasi on muljet avaldav. On tunda, et tegu on kogenud pedagoogiga. Mitme muidu hämaraks jäänud mõtleja omailm sai mulle oluliselt tuttavamaks. Seda häirivamalt mõjus selle kõrval adumus, et minategelane näib järjekindlalt loobuvat kõikidest paljutõotavatest teeotstest, mida refereeritud autorite mõttemaailmad talle välja pakuvad, ning hoiab buldogi visadusega kinni ühest üksjagu lihtsamast positsioonist.
Lühidalt öeldes võiks seda nimetada s o f i s t i positsiooniks, kõikeläbivaks relativismiks, mida kehastavad väga hästi näiteks Protagorase ideed: inimene kui kõige mõõt, tõe subjektiivsus, inimestevaheline ühismõõdutus, retoorika primaarsus ülejäänud teadmiste ees jne. Paratamatult tekib küsimus, miks kaitsta seda üksjagu vaest positsiooni praegu, ligi 2500 aastat pärast Protagorast.
Kui Luksi minategelane usuks tõe olemasollu, võiks ta vastata, et positsioon võib olla lihtne, kuid sellegipoolest vastata tõele. Aga ta ei usu tõe olemasollu. Ja samas ei taotle ta ka kirjanduse kriteeriumide kohaselt huvipakkuva positsiooni loomist. Ometi on tekstis pinge olemas. Selles on huvitav liikuda, isegi kui (ja võib-olla eriti kui) seal sisalduvate mõtetega mitte nõustuda.
Neid küsimusi vaagides jõudis mulle pärale, et Luksi raamatu iseära ei tulene tema positsiooni iseäralikkusest, vaid millestki muust. Pinget pakub siin hoopis see, et erinevalt Protagorasest, kes tegutses e n n e suure metafüüsikatraditsiooni väljakujunemist, kirjutab Luks p ä r a s t selle väidetavat pankrotti, astudes tekkinud pankrotipesaga iseäralikku suhtesse. Tühjalt lehelt alustades ei suudaks tema tuumselt pidurdav häälestus käivitada midagi viljakat. Kui oleksime nii vaesed, et meil poleks midagi süüa, väljendaks näljatunne üksnes olukorra paratamatust. Kuid rikkana, paljude valikuvõimaluste ees muutub nälgimine juba üksjagu tähenduslikumaks ning naudingulisemaks.
Nii tuleb öelda, et Luksi raamatu minategelane vajab metafüüsikat, tõde ja tähendust, kuid vajab neid üksnes v a r e m e t e n a. Kummalisel mõttekalmistul, milles ta ringi luusib, sirnates siin seda ekstõde, seal toda ekstähendust, on vaid üks funktsioon: anda võimalus pilgu ärapööramiseks, pearaputuseks ja trotslikuks lausumiseks: tänan, ei!
Kui säärane protseduur lugejale pinget pakub, siis ennekõike põhjusel, et varemed, mille restaureerimisest Luksi minategelane keeldub, pääsevad resoneerima nende varemetega, mida lugeja tajub endas või enda asemel. Mida kiiremaks läheb nüüdisaegne elurütm, seda vähem jõuavad meie mõtted ja kogemused areneda n-ö täiskujule ning seda enam hakkab kogemus sarnanema sünesteetiku omaga: täiskujul mõttekäigud asenduvad audiovisuaalsete kaadrikatkete ja -kokutustega, mis imbuvad üksteisesse ning tekitavad lühiseid, mis omakorda kutsuvad esile aina uusi kaadreid ja lühiseid. Isiksus nii turbulentses kasvukohas hästi ei kasva. Selle asemel on üksnes kogum isikufragmente, -setteid. Ometi räägivad nii meedia kui ka suur osa kirjandusest meile terviklikest isiksustest, kellest maailm meie ümber kubisevat ja kes me ka ise peaksime olema, võib-olla ehk kunagi juba olimegi. Nii on järjest raskem endid kogeda teisiti kui e n d i s t e n a – isikuvaremetena ehk varisemisohtlike eksisikutena, kelle elulood ja pikaajalised plaanid ei ole enam terviklikud, õigemini, ei ole enam kunagi olnud terviklikud. Luksi trotsifilosoofiline häälestus kõlab säärase seisundiga üsna täiuslikult kokku.
***
Luksi minategelase reisiaruandeid lugedes ei saanud ma üle ega ümber adumusest, et ta on kahtlaselt filosoofia poole kaldu. Kui tegelikkus kaob ja jäävad vaid väljamõeldised, siis võiks arvata, et filosoofia ja kirjanduse ühtesulamises jääb tugevamaks pooleks just kirjandus. Seda mõtet äärmusse viies võiks lausa öelda, et mingist ühtelangemisest ei saagi juttu olla: kui jäävad vaid väljamõeldised, siis jääb üksnes kirjandus. See äärmuslik positsioon on siiski üsna ebahuvitav. Sellegipoolest tundub üllatav, et aruannetes on kirjandusele jäetud sedavõrd põdur roll. Ühes kohas ütleb minategelane otsesõnu: „filosoofia n õ r g e n e m i n e kirjanduseks” (lk 82, minu rõhutus – E. H.).
Kas tõesti on kirjandus midagi, milleks filosoofia saab n õ r g e n e d a? Kas igast läbikukkunud filosoofist saab tõesti automaatselt kirjanik? Milline arrogants! Sama hästi võiks küsida, mis peab kirjandusega juhtuma, et see nõrgeneks filosoofiaks, ja nentida, et kirjandus on miski, milleks saab ennekõike ü l e n e d a; et kirjanduseni jõudmine on saavutus, mis pole sugugi igaühele kontimööda, olgu ta filosoofina kui tahes võimekas. Veidi tasakaalukam oleks küsimus, mis peaks omakorda juhtuma kirjanduse poolel, et see muutuks leplikuks ja vastuvõtlikuks nõrgenenud filosoofia poolt pakutavale.
Minu jaoks kerkib filosoofia ja kirjanduse ühtesulamise potentsiaal ennekõike nende (endisest) erinevusest, sellest, et üks neist on ajalooliselt kohelnud maailma nagu tegelikkust ja teine loonud väljamõeldisi, mille sees ilmnevad tegelikkuseavaldused. Potentsiaali näen selles, et ühes valdkonnas välja töötatud nägemis- ja ütlemisviisid saavad viljakal moel põimuda ja sattuda otseühendusse teises valdkonnas väljakujunenuga.
Selles põimumises saab eristada kahte astet. Esimeses langevad kokku filosoofia ajalugu ja kirjandusteadus, nii et tekib võimalus kirjeldada filosoofia ajalugu kirjandusteoreetiliste vahenditega ja vastupidi. Siin säilib veel teoreetiline hoiak, siht ütelda midagi (kirjandusliku või filosoofilise) praktika k o h t a. Ka Luksi minategelane kirjutab taotlusest „teostada nihilismi mõtlemist lugemisviisina” (lk 140), st rakendada nihilistliku mõtte tulemeid eesti kirjanduse peal, avada seda uuel moel, tõestada, et ka kirjanduses on nii m õ t e l d u d.(5)
Selle astmega piirdumine eeldaks tegelikkusetasandi alalhoidmist. Luksi minategelane sellest teatavasti keeldub. See peaks teda paratamatult viima ühtesulamise järgmisele, radikaalsemale astmele: kui ainuke, mida saab kirjanduse k o h t a välja pakkuda, on väljamõeldised, siis kaotab teoreetiline hoiak kehtivuse ning muutub praktilisest poolusest eristamatuks. Sealjuures peaks domineeriva rolli saavutama praktika – (kirjanduslik ja filosoofiline) l o o m i n g oma võtete, vormide ja häälestuste kirevuses. Sel juhul ei taanduks kirjandus enam mõne filosoofilise positsiooni illustratsiooniks ja avaneda saaks talle eriomane potentsiaal, mille kokku- ja lahkukõlad filosoofiale eriomase potentsiaaliga võiksid sünnitada nii mõndagi huvitavat.
On üllatav, et Luksi raamatust me midagi sellist ei leia: on üksnes äratuntavalt teoreetilised mõttelõngad, mille nõrgenemine väljendub ennekõike häälestuses, noodijoonte kohale kirjutatud juhistes, mis asetavad teooriate väljamõeldisteks kujutlemise töö üheselt lugejate õlgadele.
Sellest, milline võiks olla kirjanduse ja filosoofia kokkulangemise viljakas potentsiaal, annab hoopis parema aimuse üks teine raamat – Toomas Raudami „Essee sõprusest”.(6) Siin on esialgu selgelt eritletavad kaks häält: esimene on distantseeritud, teoreetiline ja viitab endale kui „meiele”, teine on soe, isiklik ja kõneleb endast kui „minast”. „Meie” on referatiivne ja teoreetiline, „mina” aga jutustab asjakohaseid seiku enda elust ja väljamõeldud lugusid, jutustab õrnalt, andes ühtlasi mõista, et teooria toimib alati vaid mingi maani ja edasi tuleb midagi muud, kogemusala, milles väljapuhastatud mõttekonstruktsioonid alla annavad, segude ala, segatud tunded, mitte üks või teine, vaid alati korraga mitu kihti. Sellest lähtuvalt peavad segunema ka kaks häält või hääleregistrit ise. Nende lahushoidmise võimatus näibki olevat üks Raudami tuumsemaid häälestuslikke lähtepunkte. See on nagu kirjandus ja ei ole ka, nagu filosoofia ja ei ole ka, vahevorm, mille täpsel piiripealsel asendil on oma tugev lumm.
Miks Luks oma teoses sama kaugele minna ei saa? Kindlasti tuleb siin meeles pidada Luksi aruandekohuslust Akadeemia ees ja vajadust järgida nõutud formaati. Sel juhul tuleks nentida, et muudes oludes oleks tema teos võinud võtta sootuks teistsuguse vormi. Kuid ühtlasi saab küsida, kas ei tulene Luksi pidamajäämine teooriasse juba tema iseäralikust perspektiivist, mis pühendub ennekõike ei-le ja ei-misele.
Luksi minategelase loodud ei-mise mõiste on huvitav. Ta käsitab seda tuumselt protsessilisena ja hargnevana, vastandades seda ühtsusele, kindlale aluspõhjale, stabiilsetele väärtustele ja õnnestunud lõpptulemustele, mida ta seostab jaa-ga – kolmainsusega „Absoluut, olemine, Jumal” (lk 43). Ei-va protsessi viimast äärmust kehastab siin ülim umbisikulisus: „...eesti keeles on meil võimalik moodustada kõige ebamäärasem impersonaalne verb: ei-b (vrd sajab, koidab). Nihilismi mõtlemise kogemuslikuks taotluseks on püsida ei-mises, vaatamata tähendusintentsioonide pidevale täitumisele, tähenduslikkuse virr-varrile ei ümber” (lk 42).
Kui selle nägemusega nõustuda, siis ongi juba raske näha, mis kaalu võiks enam olla loomingu ja praktika positiivsel aspektil – millegi moodustamisel. Väljamõeldises kehastuvale moodustamise aspektile viitavad nii kreeka poiesis kui ka ladina fictio. Ent kui seame moodustamise asemel põhirõhu hävitusele, peatamisele, tagasihoidmisele – luhtumuslikule ei-misele –, siis võib teooriale omane toimeviis (astuda nähtustele vastu, vaadata neid neutraalsest kaugusest ja jahutada neid paika) ollagi juba mõjuvam tööstrateegia.(7)
Iseenesest võiks ju samas protsessilises võtmes tõlgendada ei-mise kõrval ka jaa-mist. On vähe alust jaa sidumisel ainult lõpptulemuste ja suurte väärtustega, saati siis õnnestumisega. Pigem märgib õnnestumine (nagu ka luhtumine) protsessi katkemist ja toob meid (vähemalt kujutluses) vaatepunkti, kus lugu on läbi ja tulemused käes. Nii mõeldes tuleks tõelist protsessilist jaa-mist otsida hoopis paljutõotavast pooleliolekust, mille puhul pole veel teada, kas ees ootab luhtumine või õnnestumine, ja see polegi tähtis; loeb üksnes elav potentsiaalsus, milles sisalduvat pinget oma võimete piiril edasi töödeldakse, et selle tuumne mitme- või eeltähenduslikkus jõuaks mõjuvaima vormi(s)tuseni. Just sellisena kujutan ette ka Luksi seisundit oma raamatu kirjutamise ajal.
Sellest perspektiivist näib, et Luksi minategelane ajab ei-misele ja jaa-misele omase protsessilisuse, nagu ka neile vastavad häälestused, pidevalt sassi. Nii ütleb ta näiteks, et Ilmar Laabani häälutusluule on nihilistlik ei-mine, katkestuste tekitamine tähendusse (lk 116). Kuid Laabanit tundes on ilmne, et nii tõlgendades moonutame me Laabani taotlusi. Sürrealistina katkestab ta teadvuse voogu ennekõike selleks, et paremini kutsuda esile puhast jaa-mist meie mitteteadvustes ja kehades, mida teadvus muidu takistaks ja nihestaks. Samuti tundub küsitav, kas Michel Foucault’ loometeed on ikka õige mõista tagasijuurdumisena „logose süsteemi” (lk 115). Foucault’le omase pideva enesehävitusliku ümbermõtlemissunni ei-lisus pole lihtsalt asi iseeneses, vaid on jätkuva hargnemise, umbisikulisele jaa-rajale jäämise teenistuses. Ja viimaks võib küsida, kas on ehk just võimetus eristada ei-mist ja jaa-mist see takistus, mis ei lase Luksi minategelasel taibata, et Nietzsche mõistestikus kuuluvad igavene taastulemine, võimetahe ja aktiivne nihilism lahutamatult kokku suures ettekujutuses absoluutsest loomingust ning jaa-misest, mille käigus igasugune eitus maamunalt pühitakse. Nii näib, et keskendudes kohalikule ei-misele ja tõstes selle absoluudiks, jääb Luksi minategelasel mitmel puhul märkamata laiema tasandi jaa-mine.
Ainult säärase jaa-mise najal näib tähenduse omandavat ka siinse arvustuse alguses mainitud Ballardi uus ülesanne kirjandusele – leiutada reaalsus. Mõte, et väljamõeldiste virvarris võiks veel üks väljamõeldis midagi muuta, pole igal juhul enam veenev.
Siiski, sama ebaveenev näib nüüdisajal olevat ka mõte absoluutsest loomingust. Ehk ongi loominguusk üksjagu tüütavaks muutunud, eriti kuna sellest on saanud järjekordne lööksõna, mis varjab enda taga sihitu ületootmise arutut ideaali ning klišeelahenduste standardkomplekti? Ehk peab ka see mõiste, nagu üldse kõik väärtuslik, teisenema enne tõelise mõjuvuse saavutamist tuleristsetes, mis saavad alguse luksilikust žestideseeriast – seisatamisest, pearaputusest ja tüdinud toonil lausutud sõnadest: tänan, ei!
Maarja Kangro. Klaaslaps. Tallinn: Nähtamatu Ahv, 2016. 205 lk.
Oma uusimas raamatus, autobiograafilises esikromaanis „Klaaslaps” räägib Maarja Kangro peamiselt isiklikest asjadest: lapse saamise soovist, katsetest seda teostada, väärarenguga lootest ja abordist ning sellele järgnenud kaotusvalust, traumast ja leinast. Isiklike asjade kõrval tulevad romaanis jutuks suured eksistentsiaalsed teemad, nagu elu ja surm, iha ja kannatus, naise bioloogiline taak – emadus kui seesmine ja ühiskondlik sund – ning „uus orgaaniline metafüüsika”, nagu on Kangro sõnastanud lapsevanemaks olemise rõõmu kirjutises „Oma jama – teistsugune vaade emadusele”.(1) Isikliku trauma üksikasjaliku, aeg-ajalt peaaegu masohhismi kalduva läbivalgustamise käigus viib autor lugeja ajaliselt täpselt dokumenteeritud rännakule oma lähiminevikku (seda täpsust rõhutab ka päeviku vorm ja teose määratlus dokumentaalromaanina(2)), otse nende sündmuste keskele, mis muutsid tema elu maapealseks põrguks. See, mis kellelegi maises elus põrgus viibimise tunde tekitab, on mõistagi erinev: seda võib põhjustada nii füüsiline kui ka vaimne seisund, enamasti kurbus armastusobjekti kaotuse pärast, ent samamoodi võib põrgupiinu esile kutsuda iha, mida lämmatada või endast välja juurida näib olevat võimatu, olgugi et iha objekt kunagi teoks saada ei tarvitse. Kangro romaanis on põrgus viibimise tunne seotud võimatusega kogeda emaks olemist, mis toob endaga nii füüsilised piinad kui ka hingevalu, päädides lootusetuse ja väljapääsmatusega: lapsest ilmajäämise teadvustamine mõjub peategelasele nii, nagu loeks ta omaenda surmateadet, sest usub, et ühes sellega sureb tema võimalus kogeda maailma teisiti, uuel ja enneolematul moel.
Maapealse põrgu ühest võimalikust vormist on olnud juttu juba Kangro varasemas loomingus. Kogumikus „Ahvid ja solidaarsus” (2010) ilmunud novellis „Impotent ja surm” mõtiskleb naispeategelane meespartneri alatise ja seetõttu õõva tekitava impotentsuse üle, jõudes järeldusele, et see ongi sama hästi kui põrgu: „...unine, muutumatu, surematu impotents. Miski ei realiseeru.”(3) „Klaaslapse” peategelase jaoks on põrgulikult valus see, et tema plaanid küll realiseeruvad – rasedaks jääb ta koguni kahel korral –, kuid mitte soovitud viisil: esimene rasedus osutub emakaväliseks ja teisel korral avastatakse lootel väärareng, mis lõpeb esile kutsutud abordiga. Taoline fantoomemadus sünnitab omakorda kibestumist, viha ja lootusetust, mis annab „ajutiselt tunde, et jalad on põhjas. Sügavamale enam minna ei saa” (lk 122). Paradoksaalselt saab lootusetusest peategelasele teatav lohutus, seisund, kus hirm järjekordsete ebaõnnestumiste ees taandub ja teeb ruumi hingelisele tuimusele. Kui miski sellises olukorras haiget võib teha, siis saab see olla üksnes lootuse võimalik tärkamine, sest keegi ei saa ka väljapääsmatuses kunagi lõpuni kindel olla, mis tahes hetkel võib juhtuda, et ka „lootusetuse tugev põhi kaob ühel hetkel alt ja avaneb uus sügavik” (lk 122).
Põrgule kui „Klaaslapse” peategelast tabanud hingeseisundile vihjab juba üsna romaani algul itaaliakeelne tsitaat Dante „Jumaliku komöödia” esimesest osast, „Põrgu” kolmanda laulu algusest, mis kuulub kirja Põrgu väraval: „„Siitkaudu pääseb kannatuse linna, / siitkaudu pääseb igavesse piina, / siitkaudu pääseb hukkunute hulka. // Mu kõrge looja ajend oli õiglus, / mind rajanud on Jumala kõikvõimsus, / ta esimene arm ja ülim tarkus. // Mind igavesse olemisse seati, / ma olen esimene loodud asi. / Kõik lootus jätke, astudes siit sisse.”(4) Dante nägemuse kohaselt niisiis lõi Jumal Põrgu, et valitseks õiglus, mis lubab rahu üksnes õndsatele hingedele ja mõistab igavesti piinlema need, kes oma süüd ei kahetse. Põrgus piinlejatel pole õigust lootusele, sest kannatuste tee on nad ise teadlikult valinud. Ka Kangro romaanis ei ole asi teisiti: peategelase kannatuse allikas on peidus temas endas, tema jäägitus ja teda ennastki hämmastavas, kinnismõtteks kasvanud soovis last saada. „Miks see järglase-mõte tahab inimesse mõnikord nii lootusetult söövituda?” küsib „Klaaslapse” autor kirjutises „Oma jama”, kus ta lapse saamise soovi põhjalikult analüüsib, ja annab samas ühe võimaliku vastuse: „Pseudo-iseendana, mini-minana tahab inimene võib-olla veel kord või siis lõpuks ikkagi, lõputus edasilükkamises ülimaid väärtusi kujutleda. Uue olendi kaudu maailma auraatilisust tagasi saada. Elu mõttetusega silmitsi seismist natukenegi kellegi teise õlule veeretada, edasi lükata (väike olend ju veel ei tea, ja äkki õnnestub sellesse teadmatusse, asjade uudsusse koos temaga jälle sisse elada).”(5) „Klaaslapses” toob peategelane lapsesaamise soovi võimalike põhjustena eeltsiteeritu kõrval välja veel bioloogilise funktsiooni, usu kestmisse, usu paremasse tulevikku, usu korduvusse ja armastuse elu vastu. Ehkki ta leiab, et inimese surematuse perspektiivist on „märksa tugevam ja sisukam positsioon” looja, autori kui kirjaniku oma (lk 54), on temas endas ometi kõige järeleandmatum iha „[t]eha üks algusest peale oma inimene” (lk 55). Iha ja igatsus lapse kui oma inimese järele on ilmselt kõige egoistlikum põhjus lapse saamiseks, sest „Klaaslapse” peategelane kujutleb järeltulijat ennekõike uue võimalusena iseenda jaoks. Tagasi lapse tähenduse juurde tulen järgnevalt Dante „Põrgu” kaudu.
Kui Dantet juhib läbi Põrgu Vergilius, loomuliku mõistuse valgus, siis Kangro peategelasel on selliseid teejuhte rohkem kui üks: nendeks on vanemad, enamasti emad, kes on lapsekaotuse üle elanud ja oma lugu jagada soovinud, ning kirjanikud, kes on söandanud otsa vaadata Medusale, teisisõnu julgenud suhestuda elu võikuse ja õõvaga, kujutades oma loomingus valu, meeleheidet, lootusetust, läbikukkumist, katkisust, abjektsust, allakäiku või surma. Surm ja valu on nii kirjutamise ajendiks kui ka teemaks samuti itaalia kirjaniku ja ajakirjaniku Oriana Fallaci tuntuimas teoses „Kiri sündimata jäänud lapsele” (1975), mille pealkirja võinuks kanda Kangro endagi romaan. Fallaci mõtiskleb selles teoses naiseks olemise, emaduse, oma sündimata jäänud lapse, aga ka abordi üle, jõudes otsusele, et peab oma lapse lõpuni kandma, tõestamaks, et tema laps ei kuulu ei Jumalale, Riigile ega temale kui emale, vaid ainult iseendale. Kangro teosega seoses saab vabadusest kõnelda üksnes kui millestki, mis peategelase maailmas on koha kaotanud, mistõttu ka säärast lapse kui teise vabaks andmise paatost siit ei leia: vastupidi, peategelane leiab, samal ajal iseenda üle ironiseerides, et laps ongi see ainuke miski, mis on täielikult tema oma, „[o]ma tükike, imetletuke” (lk 55). Järeltulijas seega näeb ta kõigepealt väljapääsu omaenda elu mõttetusest, lunastajaga sarnanevat päästjat, uskudes, et just lapse kaudu saab tema maailm „tülpimusevaba olemise” (lk 55). Vähem utilitaristlikuna ei mõju ka mõttemäng lapsest kui absoluutse pühendumise objektist, mille abil oleks peategelasel kui emal võimalik vabaneda oma subjektsusest, „saada mõneks ajaks orgaaniliseks vabrikuks, lihatükiks, känkraks” (lk 56). Ent eneseiroonia on kindlasti olemas ka selles visioonis.
Nii Kangro kui ka Fallaci teoses leidub neid ühendav motiiv: lapsekaotuse traumaga kaasnev süütunne. Fallaci ja Kangro minajutustajad tunnevad end süüdi, et n-ö luhtusid naise kui elu edasikandjana, sest ei suutnud ilmale tuua tervet last. Fallaci teoses väljendab seda unenägu kohtu all viibimisest, kus jutustajat süüdistavad nii meesarst, ülemus, lapse isa kui ka sündimata jäänud laps, kes talle lõpuks andestab. Kangro romaanis tuleb süü motiiv esile pärast aborti, kui peategelane on lapse kaotuse tõsiasja sunnitud viimaks omaks võtma. See ongi ehk üks romaani mõjusamaid kohti, sest just süü kaudu teeb peategelase trauma end kõige vahetumalt ja täies alastuses lugejale nähtavaks: „Ikkagi keris end edasi ja tagasi süütunne lapse ees. See oli üks inimolend, kellel sina olid lasknud niisuguseks minna, keda sina polnud suutnud päästa. Kes sinu sees, sinu pärast jubedaks biomassiks moondus” (lk 177). Olulist abi ei paku ka veendumus, et süütunne ei ole midagi enamat kui kultuuriline mehhanism, mille töölehakkamise üle inimesel endal kontroll puudub, küll aga võib otsida viise selle väljalülitamiseks. Süütunde leevendamiseks ei pööra minajutustaja oma pilku loodusesse ega jumala poole (ehkki jumala ja tema tegude üle romaanis mitmel korral arutletakse, ei varjagi peategelane, et on ateist), vaid kirjaniku poole, kes luuletab peamiselt meeleheitest, lootusetusest ja surmast. Veel üheks teejuhiks läbi maapealse põrgu on peategelasele itaalia klassik Giacomo Leopardi, keda Kangro tutvustab eestikeelsele lugejale kirjaniku „Valitud teoste” järelsõnas kui üht läbi aegade süngeimat luuletajat.(6)
Leopardi loominguga kohtub peategelane Itaalias Perugia naistehaiglas, kui kuuleb õde lugemas tema tuntuimat luuletust „Lõpmatus”. Luuletus kõneleb ajast: olevikust, milles viibib lüüriline mina, ja igavikust, kuhu igatsus ta kannab, ning lüürilise mina, tema vahetu aja ja igaviku ühtesulamisest. Leopardi lüüriline mina kujutleb igavikuna üleinimlikku vaikust ja rahu ning neid kogeb ka Kangro romaani haiglas viibiv peategelane, kuid need mõjuvad närvesöövalt ja igal sammul ärritavalt: internetti pääsu nimel ähvardab ta personali rahvusvahelise meediaga, Jumalaema kuju inspireerib kirjutama sapise, ent viletsa luuletuse, kõige tipuks aga tärkab temas „tugev tahtmine minna kuhugi rindeajakirjanikuks” (lk 101–102). Ja siiski otsib Kangro just Leopardi loomingust vastuseid oma küsimustele, on Leopardiga dialoogis, aga leopardilikult kõlab ka see, kuidas peategelane põhjendab iseendale ja lugejale seda, miks peab ta vajalikuks kõik abordi ajal juhtunud sündmused ja kogemused üles tähendada: „Kas sellest kirjutisest kellelegi kasu on. // Kuigi iseenda põhjal arvasin, et on. See oli solidaarsus agoonias: üks maailma tähtsamaid asju. Teiste kannatused mõjuvad nagu päästeparv tühjal ja arulagedal merel” (lk 131). Leopardi loomingu, ühe iseenda päästeparvedest, usub ta kõige paremini sobivat haiglas valitsevasse meeleollu. Võtkem näiteks Leopardi luuletus „Iseendale”: „Nüüd puhka igavesti, / mu väsind süda. Hävis viimne pettus, / mis näis jääv. Hävis. Miski meis nüüd tajub, / et mitte ainult lootus, / vaid ka soov kallist pettust hoida hajub. / Puhka lõpuks. Said küllalt / pekselda.”(7) Säärane lootusetuse apoteoos jääb kõlama veel ühe Kangro romaanis esineva kirjaniku-teejuhi teosest, mida peategelane samal haiglas viibimise ajal meenutab.
Dante, Fallaci, Leopardi ja mitmete teiste kirjanike loomingu kõrval tuleb „Klaaslapses” juttu ühest peategelase kunagisest lemmikloost, Anton Tšehhovi novellist „Palat nr 6”. Nautimisväärseks tegi novelli tema jaoks see, kuidas selles kirjeldatakse tundlike tegelaste allakäiku, allavandumist toorele ja mõttetule elule, mille loogiliseks lõpuks on neist ühe absurdne, mõttetu surm. Sama mõttetu ja arusaamatu näib peategelasele tema päriselt sündimata jäänud lapse surm, lapse, kes küll isikukoodi, iseloomu ja mõtlemisvõimega inimeseks ei saanud, kuid on valmis inimene peategelase kujutlustes. Lapse leinamise käigus, mida Kangro oma romaanis ausalt ja hingekriipivalt kirjeldab, leinab peategelane seega ka iseenda luhtunud ootusi ja unistusi. Kas „Klaaslapse” peategelane jõuab kannatuse linnas rännates ja sellel rännakul kogetut üles tähendades puhastustulle või satub veelgi sügavamatesse põrgu ringidesse? Sellele küsimusele Kangro romaan vastust ei anna ega saagi anda, küll aga võib oletada, et koos jutustajaga tema kannatuse linnas ringi rännates leiab mõni lugeja väljapääsu omaenda põrgust ja jõuab ehk lõpuks ka ilusale mäele.
Kangro „Klaaslaps” näib mulle rohkem elus kui ükski teine viimase paari aasta jooksul ilmunud eesti romaan, mida olen juhtunud lugema. Võib-olla seepärast, et kirja on pandud päris valu ja kannatus, mitte väljamõeldud tegelaste väljamõeldud piinad. Võib-olla ka seepärast, et autor on oma kogemused üles tähendanud lootuses, et oskab neid lugejatega jagada, ja selles ei kahtle ilmselt ükski neist. Viimaks tuleneb „Klaaslapse” elusus autori tähelepanuväärsest eruditsioonist: lugejaid ei viida ühte kannatuse linna, vaid mitmetesse teistesse sarnastesse linnadesse, millega igaüks saab soovi korral ise põhjalikumat tutvust teha ning seeläbi oma empaatiavõimet kas äratada, arendada või täiustada.
Alar Madissoni foto.
Ülo Tontsu kriitiku ja kirjandusteadlase tee algas 1950. aastate lõpus. Sel ajal alustasid paljud möödunud sajandi lõpukümnenditel eesti kriitika ja kirjandusteaduse ilmet kujundanud autorid: Maie Kalda (1929–2013), Endel Mallene (1933–2002), Oskar Kruus (1929–2007), Reet Krusten (snd 1934) jmt. Nad õppisid Tartu ülikoolis erineval ajal ja ka erinevaid erialasid (näiteks Endel Mallene kuulus hoopis Juhan Peegli esimesse ajakirjanike lendu). Maie Kalda on üsna kategooriliselt eitanud, et tema ja ta eakaaslased oleksid olnud mingi ühtekuuluv ja -hoidev põlvkond. Kuid nad on siiski elanud ühes ajas ja selle aja mõtteilmas, lugenud raamatuid, mida neil aastatel loeti, kirjutanud oma artikleid tolle areneva ja muutuva, kuid siiski paljuski veel suletud aja arusaamiste kohaselt.
Ülo Tontsu esimene arvustus ilmus Tartu ajalehes Edasi 1957. aastal. Järgnevatel aastatel kujunes temast viljakas kirjandus- ja teatrikriitik, kes kirjutas nii kodulinna ajalehes kui ka pea kõigis eesti kultuuriväljaannetes. Keele ja Kirjanduse autor oli Tonts alates 1962. aastast. Tema viimane arvustus meie ajakirjas ilmus 2010. aastal, see oli pühendatud Karl Asti kolmandale „Eesti mõtteloo” sarjas ilmunud raamatule.
Tontsu peaaegu 60 aastat väldanud kirjanduslikku tööpäeva mahub nii aktiivne ajakirjanduslik töö (kokku on ta kirjutanud ligi 700 artiklit ja arvustust) kui ka päris suur hulk raamatuid. Tema sulest on ilmunud monograafilised ülevaated Rudolf Sirgest (1974, J. Smuuli nim kirjanduse aastapreemia 1975) ja Juhan Smuulist (1979). Ta on koostanud osa Sirge teoste köiteid (IV–VII, 1978–1980), Smuuli „Teosed” (I–VII, 1986–1990) ja veel teistegi kirjanike loomingu väiksemaid kogumikke. Lisaks artiklikogud „Poolt ja vastu” (1975) ning „Vaateid ja väiteid” (1982).
Eesti iseseisvuse ajal on Ülo Tonts käsitlenud peamiselt pagulaskirjandust, avaldanud kolm monograafiat olulistest pagulaskirjanikest: „Valev Uibopuu” (2004), „Pedro Krusten” (2007) ja „Ilmar Talve” (2009).
Viimastel aastatel tegeles Tonts Mats Traadi proosaga, kuid see uurimus jäi pooleli. 2016. aasta Loomingu mainumbris ilmus üks osa sellest tööst – artikkel Mats Traadi „Rippsillast” (1980).
Ülo Tonts on kirjutanud rohkesti eesti proosakirjanike elu ja loomingu ülevaateid „Eesti kirjanduse ajaloo” viimastesse köidetesse, samuti koguteosesse „Eesti kirjandus paguluses XX sajandil” (2008). Kirjandusloo raamatus on nii mõnegi olulise kirjaniku käsitlus saanud kaasautoriks peatoimetaja Endel Sõgla – see tähendab, et artikli ideoloogiline häälestus pärineb kaasautorilt.
Aastakümneid oli Ülo Tonts viljakas teatrikriitik, kes kirjutas peamiselt Vanemuise teatrist. Rõhutagem siinkohal, et teatud ajal oli Vanemuine eesti teatriuuenduse esirinnas, seal sündisid Jaan Toominga ja Evald Hermaküla silmapaistvad lavastused. Valik Tontsu teatrikirjutistest ilmus 2009. aastal: „Liiga palju head teatrit”. Kaarel Irdi juhitud Vanemuisest on ta kirjutanud raamatus „Kolmkümmend aastat teatriehitamist” (2006).
Ma ei olnud Ülo Tontsuga just lähedane tuttav, kuid meie harvad kohtumised olid alati sõbralikud ja meeldivad. Ta oli hea autor nii Sirbile ja Vasarale, mille toimetuses ma pikka aega töötasin, kui ka Keelele ja Kirjandusele.
Meeles on üks kohtumine Ülo Tontsu ja Heino Kiigega Moskva kirjanike keskmaja kohvikus, kus kunagi oli möllanud saatan ise. Kiik oli siis moskvalane, osales kaks aastat kestnud stsenaristide kursusel üleliidulises kinoinstituudis (1974–1975). Parajasti tol ajal vaatasid kursuslased välismaa tippfilmide piraatkoopiaid, millest mõned olid poola-, teised jälle tšehhi- või ungarikeelsete subtiitritega. Kiik võttis ka oma sõbra Tontsu kaasa filme vaatama ja hiljem nad vaidlesid, mis mõnes Bergmani või Antonioni unenäolises filmis toimuda võis. Sellises sürreaalses atmosfääris, Moskva filmiüliõpilaste ühiselamus ja somnambuulseid, enamasti ka arusaamatus keeles filme vaadates sündis Kiige romaani „Mind armastas jaapanlanna” idee, millest ta siis meile – peamiselt muidugi oma vanale sõbrale Ülo Tontsule – pajatas. Kiige auahne plaan oli kirjutada esimene eesti erootiline romaan. Teose esialgne pealkiri lähtus Tammsaarest: „Ma armastasin jaapanlannat”. Ülo Tonts oli see, kes Kiige põhjaliku, meespeategelasest ja tema enesekesksusest lähtuva jutustuse peale ütles, et raamatu õige pealkiri oleks hoopis „Mind armastab jaapanlanna”. Millest saigi selle teose pealkiri.
" ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#227 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 11:54:51" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#317 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(77) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "1" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#318 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-01-02 14:47:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Eesti uuemate riimiliste rahvalaulude seas on mitmeid dramaatilistest ja traagilistest sündmustest jutustavaid laule. Enamik neist on kunagi levinud vaid kihelkonna ja naaberkihelkonna piires, mõned on ka laiemalt tuntuks saanud. Nii suuliselt kui ka käsikirjaliste laulikute kaudu levis näiteks rahvalaul „Viljandi kreisis Võisikul”, mis vahendab poeetilisel moel Viljandimaal tõenäoliselt reaalselt aset leidnud loo ühe kohaliku noormehe mõrvamisest. Ei ole teada, millal see lugu täpselt juhtus, aga laul on olnud populaarne veel XX sajandi teisel poolel mitte ainult Viljandimaal, vaid ka kaugemal. Folkloristid on välitöödel nii laulust lindistusi teinud kui ka selle sõnu üles märkinud. Laulus endas räägitakse pruudist ja peigmehest, nende peatselt plaanitavast pulmapeost ning peigmehe salakavalast tapmisest. Laulu kaudu vahendati ja tõlgendati omal moel seda traagilist sündmust, samal ajal ei saanud laulu poeetika ja vorm hõlmata kogu sündmusega seotud tähendusruumi. Koos lauluga levisid ka kuuldused sellest, mis inimeste arvates tegelikult juhtus. Näiteks asjaolu, et noormees mõrvati armukadeduse pärast, selgub alles ühele versioonile lisatud laulu esitaja kommentaarist: „Meil keegi oli teenimas Viljandimaalt, Suure Jaanist. See rääkis, et tüdrukul oli kaks peigmeest. Ja armastanud mõlemaid. Teine varitses teist ja tappis ära.” (RKM II 113, 271/2 (99) < Laiuse khk. Reastvere k. – P. Tammepuu < Anna Käpp, s 1937 (1962); vt ka Kalmre: 2005: 23)
Arvestades uuema rahvalaulu olulisust nii meelelahutuse kui ka eneseväljendusena XIX–XX sajandi alguse talupoja-ning linnakultuuris ja uuemate rahvalaulude väljapaistvalt kaalukat ja mitmekesist kogu Eesti Rahvaluule Arhiivis, ei ole selle valdkonna poeetikast, tüüpidest, versioonidest, levikust jms väljapoole jäävate sotsiaalsete ja ühiskondlike tähenduste tõlgendamisega ülearu tegeldud. Väheste käsitluste hulgast eristuvad mõned Ingrid Rüütli uurimused: „Kajastades kohalikku olustikku ning väljendades oma loojate ja kandjate elamusi, mõtteid, suhtumisi ja arusaamisi konkreetses kohas ja ajas, pakub külalaul ka mõnesugust lisamaterjali rahva, tema ajaloo ja sotsiaalpsühholoogia uurimisel” (Rüütel 1974: 233, vt ka 2012: 34). Eestis XIX sajandi teisel poolel feodalismi lagunemise ja kapitalismi arenemise ajal kujunenud, aktiivselt elunähtustele ja päevasündmustele reageeriv osa uuemast rahvalaulust(1) oli seotud ajalooliste ja sotsiaalpsühholoogiliste muudatustega. Selle väljakujunemist mõjutasid nii kirjandus kui ka naaberrahvaste folkloor (Rüütel 2012: 33). Erinevalt regivärsilise rahvalaulu anonüümsusest kerkis siin paljudel juhtudel üles ka laulu autori isik kui looja ja esitaja. Mitmete külakroonikate ning rahvalike ballaadide loojad olid külaühiskonnas tuntud ning nende looming leidis tee trükiste ning ajalehtedeni (Tedre 2003: 242–243).
Nii et üldiselt oli nende laulude autor teada, harv ei olnud juhus, kus laul küla värsisepalt mingi erilise juhtumi puhul ka telliti. Niisugune ballaad või külakroonika võiski alguse saada konkreetselt aset leidnud sündmusest ja selle tegelasteks võisid olla reaalselt elanud inimesed. Seetõttu saatsid laule või olid lauludega paralleelselt käibel jutud laulutegelaste ja -sündmuste, vahel ka laulu tekkeloo ja autori kohta (Rüütel 1974: 232; Tampere 1970: 240). Teisisõnu, lauluga samal ajal liikusid suust suhu ka (kuulu)jutud laulus kirjeldatud sündmusest, laulu tegemise asjaoludest ning tegelastest. Aja jooksul kujunes välja omamoodi jutustuse tüüp, mis koosnes nii proosast kui ka laulu osadest. Tihtilugu oli inimestele laulust meelde jäänud laulu kulminatsioon või markantsem osa ja ülejäänud lugu jutustati proosas.(2)
XIX sajandi lõpus ning XX sajandi alguses on kohalikke külalaule ja meestest laulumeistreid olnud kõikjal Eestis, arvukamalt vaesemapoolsetes ning tihedamalt asustatud saartel ning Peipsi järve äärsetes külades. Ingrid Rüütel on märkinud, et üks külakroonikate poolest rikas piirkond on olnud ülemöödunud sajandi lõpul ja XX sajandi alguses ka „jõukas, kuid sotsiaalsetest vastuoludest lõhestatud Mulgimaa”.(3) Tuntumaid sealseid laulumeistreid ülemöödunud sajandi lõpus on olnud Laulu Mihkel, kes ise koos tema laulude prototüüpide ja tekkeajenditega vääriks eraldi käsitlemist (Rüütel 1974: 232–233).(4) Ometi ei ole Laulu Mihkli fenomen ega tema looming siiani pälvinud folkloristide tähelepanu.
Lähtudes XIX sajandi lõpu ajaloolisest kontekstist, süvenen käesolevas kirjutises ühe Eesti traditsioonis hästi tuntud, ent samas mitmeti erandliku laulu tagamaadesse: see on „Saatuse vangis”, mille Mihkel Rätsep alias Laulu Mihkel tegi ühe konkreetse sensatsioonilise sündmuse põhjal. Ühtlasi püüan välja tuua, missuguseid tõlgendusi ja teavet võiks pakkuda nende kahe teineteisega kombineerunud žanri – laulu ja seda saatvate juttude – käsitlus. Muidugi huvitab mind ka ühe erilise naise, Sambla Anuga juhtunud lugu, mida laulus „Saatuse vangis” edasi antakse (vt ajakirja vahel olevat lisalehte).
Kogu selle juhtumi kajastamisel kasutan allikatena nii tollases ajakirjanduses ilmunud uudiseid kui ka ajaloolisi dokumente. Peale kirjalike allikate olen mõnevõrra kasutanud suulisi intervjuusid, sest samaväärselt lauluga huvitavad mind kogukonna kommentaarid juhtunule ja kogu see sündmus oma ajastu ning ajaloolises kontekstis.
Siinkohal oleks kohane märkida, et jõudsin selle teemani mitte laulu-uurijana, vaid pigem tänapäeva sotsiaalse sõnumiga juttude (muistendite, kuulu- ja mälestusjuttude) uurijana. Artiklis on lähtutud loogikast, et eri žanridest tekstid on poeetilised väljendusvormid, mis esindavad teatud maailmapilti ja suhet sotsiaalsesse tegelikkusse, ning oma tähenduse saavad tekstid ühiskondlikus käibes ning kontekstis (Bakhtin, Medvedev 1991: 133–135).
Rahvalik ballaad kui kuulujuttude, uudiste ja meelelahutuse substituut
Kitsama žanrimääratluse poolest võib „Saatuse vangis” pidada mitte lihtsalt külalauluks või luuletuseks, vaid rahvalikuks ballaadiks ehk lugulauluks, milles esitatakse luulevormis dramaatilist lugu. Jutustuse, luule ning sageli ka muusikaga koos esitatud ballaad ühendab Euroopa kultuuriruumis mitmeid nähtusi: vanaprantsuse tantsulaul, lüroeepiline lugulaul või legend, laada pingilaul või rändav salmikulugu, dramaatiline või lüüriline romanss, ilukirjanduslik jutustav või tundeline kunstballaad. Ballaadi iseloomulikumateks tunnusteks on peetud isikliku, erakordse ja mässumeelse väärtustamist, demokraatliku õiglustunde rõhutamist, ballaadi teemadeks võivad olla inimesed oma eksistentsiaalsetes piirsituatsioonides, perekondlikud teemad jms. Siin võib igaühe isiklik lugu pakkuda üldist huvi, iga tüüpiline laul võib omandada isikliku tähenduse (Merilai 2003: 797–798).
Naiste sotsiaalne ning õiguslik olukord on olnud populaarne teema juba XVIII ja XIX sajandi rahvalikes ning rahvapärasele ainesele tuginevates kirjanduslikes ballaadides. Eesti luuletajad on seda ainest käsitlenud Kreutzwaldist alates (Salu 1978: 7–59). Mõnevõrra uuenduslikud on need tänapäevased seisukohad, kus ballaade, nagu mitmeid teisi vanu žanre, on nähtud ajaloos tänapäevastega sarnaselt toimivatena. Nimelt võis lihtrahvas XIX ja ka eelnevatel sajanditel mingit konkreetset erutavat sündmust vastu võtta ja integreerida läbi mitmete talle omaste kommunikatsioonifiltrite: läbi kuulujuttude, naljade, uskumuste, laulude ja rahvalike ballaadide.(5) Meediaeelsel ajastul on rahvalikke ballaade samaväärselt kuulujuttudega peetud rahvaliku poliitika(6) osaks (Shagan 2001: 30). Näiteks XIX sajandi lõpu ja XX sajandi alguse õnnetusi, mõrvu või dramaatilisi sündmusi kujutavaid uuemaid rahvalaule ehk rahvalikke ballaade võib mööndustega pidada värssides meediauudisteks, sest oma eesmärki – vahendada päevakajalisi šokeerivaid sündmusi, õnnetusi või mõrvu – teenisid nad nii kuulujuttudena, uudistena kui ka meelelahutusena (Kalmre 2005: 23).
Oluline on rõhutada, et niisuguste laululugude ehk rahvalike ballaadide levik oli seotud nii trükisõna kui ka rahvaliku kirjaliku kultuuriga. Levides juba alates XVII–XVIII sajandist odavahinnaliste pisitrükiste kaudu Euroopa ja Skandinaavia kultuuriruumis, vahendasid laulud põnevaid päevasündmusi, kui inimestel polnud ajalehte, raamatute levik oli alles vähene ja lugemisoskus kasin. Vastavalt ettekandmisviisile ja -kohale on niisuguseid laule kutsutud tänava-, uudiste- või pingilauludeks. See tähendab, et rahvast erutanud sündmuse, õnnetuse või mõrva värsistas mõni kohalik värsisepp, see trükiti ning spetsiaalsed laululehtedega varustatud inimesed (peamiselt naised) kandsid neid tänaval või turul ette, ise ühtlasi neid lehekesi müües.(7) Trükis koosnes enamasti kahest lehest, s.o neljast leheküljest, teksti kirjanduslikule väärtusele suuremat tähelepanu ei pööratud. Uudistelaulud kruvisid üles suurte rahvahulkade huvi dramaatika ning põnevuse järele, neid trükiti, loeti ja lauldi, kasutades selleks mõnd varem tuntud viisi (Salu 1978: 38–44; vt ka Würzbach 1990).
See nähtus oli seotud suulise kultuuri ning rahvaliku kirjanduse ja lugemisharjumuse kujunemisega. „Kuigi palju ballaade ringles trükituna, ei ole kahtlust, et nad ringlesid ka suuliselt. Kuni moodsate aegadeni tähendas lugemine eeskätt valjusti lugemist – ja ballaadi puhul laulmist – ning seeläbi muutis auditooriumi lugejate kogukonnaks (community of readers) või tekstuaalseks kogukonnaks (textual community).” (Atkinson 2013: 126)
Neid kõmulisi tänavatrükiseid ballaadidega on peetud ajakirjanduse eelkäijateks: just need aitasid välja kujuneda uusaegsel ajakirjandusel, täpselt niisama nagu XVIII sajandi pingilaulu tüüpi esitusviis (kus poodiumil lauldi muusika saatel erutavat lugu, osutades vastavatele piltidele tahvlil) oli nii filmikunsti kui ka popkontserdi eelkäijaks (Merilai 2003: 798).
Eespool kirjeldatud tänava-, uudiste- ja pingilaulud olid seotud nii äri kui ka meelelahutusega, turu ja laatadega, kus liikus palju rahvast, rohkem linnakultuuriga, samuti üldisema lugemisoskuse ning harjumusega ja trükivõimaluste olemasoluga. Eestis sellist varast trükitud tänava- ehk uudislaulude kultuuri ilmselt ei kujunenud, vähemalt pole sellest teateid. Sama funktsiooni – memoreerida, tõlgendada ja levitada mõne sündmuse kohta käivat infot – täitsid siin hiljem tegutsenud kohalikud laulumeistrid ja nende loodud külalaulud, sh rahvalikud ballaadid. Sisuliselt jäi see aeg XIX sajandi lõppu ja XX sajandi algusesse, mida peetaksegi Eestis rahvalaulu ja kirjanduse lähenemise ajaks, mil elavnes trükisõna, suurenes ajalehtede ja ajakirjade osatähtsus ning üksikuid külaluuletajate värsse trükiti ära nii ajakirjanduses kui ka eraldi vihkudena.(8) Sarnaste riimiliste rahvalaulude, aga ka luuletajate-kirjanike loodud luule levikule aitas oluliselt kaasa XIX sajandi lõpukümnenditest alguse saanud laialdane eestlaste personaalsete kirjalike arhiivide tekkimine, st kladed ja märkmeraamatud, kuhu enamasti kirjutatigi kohalikku salmi- ja lauluvara (vt Kalmre 2010, 2015; Tedre 2003: 243).
Mulgimaal tegutsenud Laulu Mihklist ja tema rahvalikust ballaadist „Saatuse vangis”
XX sajandi alguskümnendite Mulgimaad iseloomustatakse kui varakapitalistlikku ühiskonda, s.o piirkonda, kus oli toimunud märkimisväärne kihistumine: siin oli palju viljaka maa ja eeskujuliku harimistehnikaga suuri maaomandeid ja suuri talukomplekse ning enamik inimesi olid tegevad põllumajanduses. Kuna suured talud nõudsid rohkesti töökäsi, siis kasutati siin palgalist tööjõudu rohkem kui kusagil mujal Eestis. Samas oli siin madal abiellumiste protsent ning märkimisväärne hulk noori lahkus teistesse maakondadesse. Seda piirkonda iseloomustas ka suurem kesk- ja kõrgharidusega inimeste arv (Pullerits 1936: 26–27). Nendele muutustele pandi alus juba XIX sajandi teise poole rahvuslikul ärkamisajal, kui viljakate maadega Mulgimaast sai jõukuselt ja iseteadvuselt väljapaistev piirkond Eestis. Mulkide üheks oluliseks sissetulekuallikaks sai juba XVIII sajandi lõpust linakasvatus. Põhja-Ameerika kodusõja (1861–1865) tõttu tekkinud puuvillapuudus oli maailmaturul kergitanud lina hinda ja linast saadav tulu kiirendas nii talude päriseksostmist kui ka jõukuse kasvu Viljandimaal. Muutused siin olid toimunud XIX sajandi jooksul järk-järgult, siin oli ka mindud varem kui mujal Eestis teorendilt raharendile. On koguni arutletud, et mulke võiks pidada maa väikeaadliks, sest elasid nad ju moodsates härrastemajades, häärberites, kus ei puudunud pehme mööbel ning tihtilugu ka klaver (Riisalo 1968; Murakin 1936: 37 jt).
Laulu Mihkli, kodanikunimega Mihkel Rätsepa (1858–1900)(9) looming kerkis üles rahvusliku ärkamisaja lõpus. Teda on iseloomustatud „oma poeedina”, „kes laulab lihtsatest Viljandimaa inimestest, romantilistest armastuslugudest, igapäeva töödest ja kogukonna elus juhtunud traagilistest-dramaatilistest sündmustest, sobitus sellesse aega päris hästi.” (Valtšuk 2008: 19) Õigupoolest ei olnud Mihkel Rätsepa eluloolistest andmetest seni palju teada ja need teatedki, mida võib leida erineva usaldusväärsusega trükiallikatest, reisijuhtidest, Halliste kodu-uurimustest ja kirjanduse ülevaadetest, kipuvad olema pajatuselaadsed.
Oletatavasti ei olnud ta üldse Mulgimaalt pärit, vaid sündis Läänemaal Mihkli kihelkonnas Veltsal sauniku pojana.(10) Aga tööotsingud ajasid ta 1890. aastail Viljandimaale, nii et ta liikus ringi Laatres, Vana- ja Uue-Karistes, Abjas, Kõpus, Õisus, Rimmus, elas Mõisaküla ümbruses jm. Tema tööks oli talvel linakolkimine, suvel kraavikaevamine. Niisugustel rändavatel töötegijatel oli Mulgimaal ka oma nimi – neid kutsuti kotlasteks ehk kotimeesteks (Riisalo 1968: 11). Linakolkijana on ta ka ennast laulus „Linakolkija” tutvustanud: „Ma pole keelte tõlkija, ei tunne ka mis aabits, vaid kehva linakolkija, mu päralt vänt ja roobits.” Väidetavalt oskas ta vene ja saksa keelt ning kannelt ja lõõtsa mängida. Luuletuses „Kimbatus” (1902) ütleb ta end ka viiulit mängivat. Tavaliselt sai talu, kus ta parasjagu peatus, kohaks, kuhu ümberkaudu tuldi Laulu Mihkli laulu ja mängu kuulama. Peale selle mängis ja laulis ta muidugi kõrtsides. Juba enne Hallistesse asumist oli ta loonud laule suurest üllast armastusest ja neid pilli saatel ette kandnud. Hallistes sündisid laulud kohalike sündmuste kohta. Ta laulis Sepa kõrtsist – vaeste elu laastajast, laulis oma lõõtspillist, mis oksjonil maha müüdi, suurtalunike rahaahnusest ja nende suhtumisest kehvikuisse, sellest, kuidas ta palgast ilma jäeti jpm. Mihkel Rätsep suri ootamatult noore mehena Abja Perakülas Tõõtsimõisa talus. Laulu Mihkli hauakoht Halliste kalmistul pole teada (Priidel 1966: 123–124; Riisalo 1968: 7).
Mihkli ja Halliste koguduste kirikuraamatutest (saaga.ee) võib leida aga usaldusväärseimaid andmeid Mihkel Rätsepa elu ja päritolu kohta. Mihkel Retsep sündis Mihkli kihelkonnas kubjas Writs Retsepa ja Liso Ostmanni pojana 6. I 1858. Pere saksikutele sidemetele ja privaatsemale seisusele viitab see, et Mihkli kõik kolm vaderit olid sakslased ja leeris käis ta 1874. aastal hoopis Tallinnas Jaani kiriku juures. Mihkel abiellus 1894. aastal Hallistes Jula Saarahofiga ja suri 5. VIII 1900 42-aastasena. Surma põhjuseks on venekeelses sissekandes märgitud – sisemised kannatused. Nii et Laulu Mihkli puhul ei olnud tegemist päris tavalise maata juhutöölisega. Mihkel oli veidi ilma näinud ja ilmselt oskaski mitmeid keeli ja pille mängida.
Laulu Mihkli looming äratas huvi ka kohalike ärksamate inimeste hulgas. Näiteks koolmeister Mats Laarman (1872–1964) kogus tema laule ja eluloolisi andmeid. Endine koolmeister Mihkel Ilus vahendas Laulu Mihkli laulude trükkimist Viljandis. (Riisalo 1968: 11) 1895. aastal ilmuski esimene vihikukene Laulu Mihkli lauludega, teine ja selle kordustrükk peale autori surma, vastavalt 1902. ja 1903. aastal. Lauluvihkude trükiarvud on olnud üsna suured: 1895. aastal 1000, 1902. aastal 2000 ja 1903. aastal 3000 eksemplari. Esimeses lauluvihus puuduvad lauludel pealkirjad, teises väljaandes on need olemas. Trükitud lauluvihkusid iseloomustab ka autori pöördumine oma lugejate poole luuletustes „Kriitikale” (1895) ja „Eeskõne” (1903). Mõlemad kogumikud sisaldavad valdavalt armastusluulet („Armsamale”, „Selge armastus”, „Eksinud neiu”, „Petetud noormees”, „Raskelt petetud”, „Sinisilm” jt).
Laulu Mihkel on „Saatuse vangis” loonud tõenäoliselt 1890. aastate lõpus.(11) Ballaad on esimest korda ära trükitud 1902. aastal, pärast Mihkli surma ilmunud lauluvihus „Uus ja vana kannel”, ning ka kordustrükis 1903. aastal. Küllap Laulu Mihkel jõudis seda oma elu lõpuaastatel esitada ka viisi ja pilliga, aga järgnevate kümnendite jooksul sai ballaad tuntuks mitte ainult Mulgimaal, vaid laialt üle Eesti, seda kirjutati käsikirjalistesse laulikutesse ümber nii kuulmise-esitamise järgi kui ka trükitud laulikutest. Eesti Rahvaluule Arhiivi uuema laulu kartoteegi andmetel on laul levinud üle Eesti, seda on üles kirjutatud ka saartel. Kõige rohkem teisendeid on siiski kirja pandud Viljandi- ja Pärnumaalt. Laulu pealkirjad varieeruvad: „Saatuse vangis”, „Sambla Anu”, „Sambla Juula”, „Sambla Kaie saatus”, „Samle(12) Anu saatuse vangis”, „Samle Anu laul”, „Saatuse laul”, „Kurbus”, „Halliste surnuaial” jt. Traditsioonis koos lauluga liikunud kuuldused, sündmust seletavad jutustused on selle koosluse puhul olnud üsna olulised, mida näitab seegi, et hoolimata asjaolust, et ballaadi sõnad ei viita ju nimeliselt ühelegi konkreetsele isikule, seotakse ka 70 aastat hiljem laulu saatvates kommentaarides see nimeliselt konkreetse isiku (Sambla Anuga) ja kohaga ning juhtumi tõesuses üldiselt ei kahelda. Folklorist Ingrid Rüütel on 1970. aastal välitöödel Tartu lähedal lindistanud nii laulu kui ka väga iseloomuliku kommentaari laulu ning seda ajendanud sündmuse kohta. Sellest intervjuust nähtub, kui oluline oli ballaadi levikul rahva seas (kuulu)jutuna levinud lugu sellest sündmusest, laulu loomisest ja tegelastest.
I. Rüütel: Ei tea, kas see on mõni tõestisündinud lugu või?
J. Vään: Tõestisündind lugu jah. See on Viljandimaal tõestisündind lugu jah.
I. Rüütel: Kus te seda kuulsite?
J. Vään: Mina sain selle ühe tõise poisi käest. Sel oli tema üleskirjutatud.
I. Rüütel: Tal oli tähendab käsitsi kirjutatud?
J. Vään: Jah.
I. Rüütel: Ja kus te siis elasite, Kambjas või?
J. Vään: Mina elasin Kambjas jah.
I. Rüütel: Ja tema siis rääkis teile ka, et see on tõestisündinud lugu.
J. Vään: Temal oli üles kirjutatud lehe pääle ja mina võtsin selle lehe ja õppisin omale pähä.
I. Rüütel: Aga tema rääkis seda ka, et see lugu oli juhtunud?
J. Vään: Juhtunud. Minule rääkis üks vanainimene. Ma olin Sirvaku Lintsu pool Kambjan sulane. Ja siis sääl lauldi toda laulu ja sääl oli Viljandi poolt üt’s vanainimene, ma ei tea mis Mari ta ütles, kelle Mari laul, et too om tõestisündinud lugu.
I. Rüütel: Aga ega te ei tea, kes selle teinud on selle laulu?
J. Vään: Sulanepoiss olevat teinud, luuletanud. Selle naise sulane. Temal oli sulane, ja kui too lugu läbi oli siis olevat sulanepoiss luuletanu selle laulu.
I. Rüütel: Ega te selle sulase nime ei tea?
J. Vään: Ei tea. Ei tea.
RKM, Mgn II 1740 c < Tartu raj, Haaslava v < /Kambja/ < Krüdneri v – I. Rüütel < Juhan Vään, s 1881 (1970)
Ballaadi tuntus ei piirdunud ainuüksi laulmisega, näiteks ühte värssi sellest ballaadist – „tulgu kurbtus, viletsus, vanadus ehk mure, lapsepõlve mälestus elades ei sure” – tavatsesid neiud ja tüdrukud kirjutada üksteise salmialbumitesse veel 1950.–1960. aastatelgi.(13)
Laulu riimikeel ja viis on lihtne, kasutatakse lihtsaid riimuvaid sõnu, nii paaris- kui ka ristriimi: näha-teha, uus-suus, harvad-karvad, kaua-haua, lahti-vahti jne. Kui vaadata Laulu Mihkli teisi laule, siis on märgata sarnasusi sõnade kasutamisel ja nende riimimisel. Laulu viisis on kasutatud liidetult kahte mažoorsevõitu meloodiat.(14) Ei teagi täpselt, kas meloodiate liitmise tegi Mihkel Rätsep, kes sobitas sõnad juba valmis viisidele. See oli uuemate rahvalaulude (sh külalaulude) puhul tavapraktika. Igatahes on Sambla Anu laulu viis olnud XX sajandi algupoolel populaarne, sama viisiga on lauldud veel kakskeelset rahvalaulu „Vihma sajab kak s vedra, skoro budet Narva…”(15)
„Saatuse vangis” puhul ei ole tegu mitte lihtsalt ühe noore naisega juhtunud dramaatilise sündmuse poeetilise tõlgendusega, vaid rahvalikule ballaadile tüüpilise isikujutustusega, kus vahelduvad nimikangelase lüürilised ja retoorilised pöördumised, luuleline jutustus on üles ehitatud väikeste stseenide kaupa (vt ka Merilai 2003: 799). Tänu sellisele lähenemisviisile on laulu autor lihtsate väljendusvahenditega maalinud pildi tüdruku muretust lapsepõlvest armastavate vanemate juures. Neiuea muretusse olemisse murrab aga sisse vanemate karm ja ebaõiglane otsus: tütart sunnitakse noorelt ja ilma armastuseta naituma vana rikka mehega. Edasi kirjeldatakse esialgu kannatusterohket elu vana mehe kõrval, kuid peatselt antakse mõista, et sellega on võimalik leppida. Varsti vana mees suri, jättes noorele lesele hulga varandust. Pärandus ongi edasise tüli põhjuseks. Kõigepealt vaidlustavad sugulased testamendi, kuid see tunnistatakse õigeks ja jõustub (Vastaliste kaval püüd, / viimati läks nurja. / Testament ei kandnud süüd, ei ma kartnud kurja…). Naine saab tasuks raisatud nooruse eest nii mehe koha kui ka tema raha.
Noore naise kannatuste karikas ei olnud siiski veel täis. Sugulased tulevad nüüd lagedale mõrvasüüdistusega. Järgneb kohus ja haua lahtikaevamine kohtuliku ekspertiisi jaoks. Minategelane annab laulus mõista, et seda rasket süüdistust ei ole kerge taluda. Tundub, et kõik laheneb, ja noor naine osutub süütuks. Ent ometi dramaatiline lugu jätkub. Haud kaevati lahti veel teist korda, et võtta uus proov. Kaevamine toimus ka kolmandat korda (Ja kolmat korda, / said kaevjad murda). Laulu põhjal ei saagi päriselt aru, kas vale haud võeti lahti teisel või kolmandal korral. Ühel juhul oli surnul habe suus, mis ei saanud ju ometi hauas kasvada.
Sambla Anu lugu päevakajalistes ja ajaloolistes allikates
„Saatuse vangis” oli Laulu Mihkli loodud rahvalik tõlgendus ühest erakordsest juhtumist Mulgimaal. Tegelikult pälvis see skandaalne lugu XIX sajandi lõpus ka tollase ajakirjanduse tähelepanu ja seeläbi saame tollaste sündmuste arengut täpsemalt dateerida. Esmalt kirjutab 29. mai 1897. aasta Sakala,(16) vahendades uudiseid Pärnumaalt, et sama kuu 20. mail kaevati Halliste surnuaial üles kolme ja poole aasta eest maetud surnu, põhjuseks kihvtitamise kahtlus. Samast sündmusest kirjutab veidi detailsemalt ka Postimees 9. juunil 1897.
11. detsembril 1897 kirjutab Eesti Postimees: „Halliste surnuaial võeti üks surnu, keda nelja aasta eest maetud, teist korda ülesse. Nagu kuulda, olla võõras haud näidatud ja kolmat korda ülesvõtmine tulevat veel. Põhjus kihvtitamise pärast.”
Vähem kui kuu aja pärast (1. jaanuaril 1898) annab sama ajaleht kogu sündmusest pikema ülevaate, mis ajastuomaste rõhuasetuste kajastajana väärib tervikuna esitamist:
Ka ülemal nimetatud kihvtitamise lugu on enam kui üks kiusu kaebtus. Siin oli üks rikas karjamõisa omanik, aga vana, üle 50-aastane poiss. Ta kosis 15-aastase tütarlapse, keda vanemad temale sundisivad minema. Selle juures teinud kostja testamendi, et kui tema sureb, olgu hilja ehk vara, siis jääb kõik tema liikuv ja liikumata varandus tema noorele naisele üksipäinis, mille testamendi ta ka notariuse juures oli ära kinnitada lasknud. Aasta pärast jäi aga mees vähja haigusesse, ja ehk küll kõik tohtrid ja abid ära katsuti, pidi mees ometi selle kätte surema. Nüüd hakkas aga surnud mehe vend oma venna lese naese vastu kohut käima, et testament olla pärast surma alla pistetud, teiseks, et vend olla testamendi tegemise ajal hull olnud ja kolmandaks veel seda ja teist, nõnda et asi kolm korda palatis ära käinud ja lesele naisele ikka õigus oli jäänud. Et nüüd testamendi väänamine midagi ei avitanud, siis oli protestija alles mitme aasta taga kuulnud, et tema vend ära kihvtitatud olnud. Nüüd oli vaja jälle selle viisiga katsuda, ehk saab venna varanduse lese käest kätte. – Tema kaebuse pääle võeti ka kord surnu hauast ülesse, aga ei leitud kihvtitamisest mitte märki. Nüüd oli jälle see viga, et olla võlts haud näidatud, – aga kaebaja olla ise haua lahtivõtmise juures olnud ja ei olla oma teadmise järele õiget hauda näidanud. – Nüüd olla küll kord jälle seesama haud lahti võetud, aga mis säält otsitud, ei ole veel teada.
Et surnud mehel vähja haigus oli, mis tema keha seest oli ära purustanud, siis ei võinud ta sugugi enam elusse jääda. Ja et tema naene ka juba testamendi läbi ainsaks pärijaks oli kinnitatud, – mis tarvis oli siis haiget veel kihvtitada. – Ometi peab kohus kaebust kuulma, kui se ka iseenesest vast põhjata on.
Siiski, haud kaevati veel ka kolmandat korda lahti, nagu mainitakse ka laulus (Ja kolmat korda / said kaev’jad murda, / kirst oli näha, / mis jälle teha), sest ajaleht Sakala kirjutab 2. aprillil 1898: „Märtsi kuu 24. päeval kaeviti Volmari [Valmiera] maakonna kohtu uurija nõudmise pääle Halliste Lutheri usu surnuaial haud lahti, mis juba kolmas kaevamine oli. Järel uurimine sünnib kihvtitamise kahtluse pärast, mis kellegile pärandust järele jätja kohta tõusnud oli. Kuulu järele ei anna uurimine siiski mingit selgust.”
Niisugune oli tollane meediakajastus. Neist uudistest saame teada, et haua üleskaevamise põhjus oli tõesti mürgitamiskahtlus, ja et esimene kaevamine toimus alles kolm ja pool kuni neli aastat pärast Anu abikaasa surma. Kinnitust leiab see, et teisel kaevamiskorral eksiti algul hauaga ning alles hiljem kaevati üles õige mees. Umbes viis aastat peale matust toimus ka kolmas üleskaevamine. Viimase ajaleheteate juures torkab silma, et millegipärast toimus kolmas haua lahtikaevamine mitte enam kohaliku, vaid Valmiera kohtuvõimu nõudel. Nimetatud asjaolu paneb arvama, et kaebus võis olla läbinud tollase Liivimaa kohtusüsteemis mitu astet („nõnda et asi kolm korda palatis ära käinud”) ja lõpuks jõudnud Valmiera maakonna kohtu-uurijani. Laulu järgi oli esimesel korral surnuaial lesk ise, kes näitas õige koha. Teisel korral näitas vale koha kadunu sugulasest kaebaja ja Anu polnud sellega seotud, sest nagu lauluski öeldud, teda ennast surnuaial polnud.
Meediauudistes leiavad kinnitust laulus poeetilisel kujul esitatud põhilised asjaolud. Uudiste ja laulu sisusse süvenedes võib väita, et mõlemad vahendavad sarnast ajastule omast mõtteviisi väljendades teatud diskursside esiletulekut sajandivahetuse Mulgimaal.(17) Need on varandusliku ebavõrdsuse, sotsiaalse kihistumise ja nais(t)e saatuse teema. 1898. aasta 1. jaanuari Eesti Postimehe kogu sündmust kajastavas pikemas hinnangulises ülevaates antakse selgelt õigus noorele lesele ja taunitakse kadunu venna ahnust ning salakavalust päranduse enda kätte saamisel. Uudises rõhutatakse tütarlapse noorust (lausa 15-aastane!), kontrastiks tema kosija eakust ja rikkust ning vanemate sundi nende paariminekul.
Kõne all on Mulgimaal reaalselt aset leidnud sündmused ning sellega seotud inimesed. Küllap võiks põhjalikuma uurimistöö tulemusena arhiividest leida Anu ja ta perekonna saatuse kohta ka detailsemaid andmeid, kuid piirduksin siinkohal mõnede üldisemate andmetega, mis on saadud kirikuraamatutest (saaga.ee) ja suguvõsauuringutest (geni.com).(18)
Halliste kirikuraamatute järgi selgub, et jaanipäeval, 24. juunil 1890 abiellusid Jaagu ja Tina poeg Hen Kase Samla talust ning Hans ja Reet Raba tütar Anno(19) Raba Allika talust. Hennu vanuseks kiriku sissekandes on märgitud 50 ja Anul 17. Henn oli sündinud 18. märtsil 1840 ja Anu 28. oktoobril 1872. Nii et Anu oli küll noor, kuid mitte lausa 15-aastane, nagu ajaleheartiklis arvati, ja Henn pigem keskealine mees, kuigi vanusevahe üle kolmekümne aasta oli ikkagi üsna suur. Anu ja Henn jõudsid koos elada vaevalt kolm aastat (mitte ühe aasta nagu meediauudistes kirjutati), sest Henn Kase suri 20. oktoobril 1893. Tema surma põhjuseks oli kirikuraamatus märgitud vähk. Anul ja Hennul ei olnud lapsi, aga Henn Kasel oli neli venda ja kolm õde.
Anu abiellus oma teise mehe Hans Mikk’uga 25. märtsil 1899. aastal. See toimus peaaegu aasta pärast seda kui leidis aset kolmas ja viimane Henn Kase ekshumeerimine Halliste surnuaial. Anu ja Hans elasid koos pika elu. Anu suri 2. novembril 1949. aastal 76-aastaselt Abja vallas Veske talus ja surma põhjuseks on kirikuraamatus märgitud südamelihaste põletik. Anu teise abikaasa Hans Mikk’u sünniaastaks on märgitud 1864 ja surmadaatumiks 1937. Anu ja Hans on maetud Halliste surnuaiale, nendega samal, 30. kvartali 51. platsil puhkavad veel Anna Matson (1905–1982) , Ants Mikk (1908– ) ja Juhan Raba (1883–1970) . Suure hauamonumendi kiri – Perek. MIKK SAMLA – rõhutab lahkunute perekonna seost Mulgimaa kunagise suurtaluga.(20)
Ajalooallikaid silmas pidades pidi Laulu Mihkel ballaadi „Saatuse vangis” kirjutama pärast kolmandat ekshumeerimist 1898. aastal, sest laulus on viide ka kolmandale üleskaevamisele. Laul on loodud kas enne Anu teist abielu või abielu esimesel aastal. Nii et tegelikult sai Mihkel Rätsep ehk Laulu Mihkel seda kõmulisel sündmusel põhinevat uudistelaulu ehk rahvalikku ballaadi ise esitada kahel-kolmel viimasel eluaastal.
Anu laul ja lugu mälestuste voolusängis
Kahtlemata aitas selle erakordse juhtumi laululine tõlgendus kaasa selle levikule ja populaarsusele kaasaegsete seas ning kokkuvõttes tekitas pinnase kogu sündmuse mälus püsimiseks. Meiegi ei teaks praegu sellest XIX sajandi lõpus kõmu tekitanud juhtumist midagi ilma Laulu Mihkli „Saatuse vangis” olemasoluta. Samas võib arvata, et isegi laulu kõige aktuaalsemal leviku ajal teadsid vähesed kogu ballaadi peast, kindlasti teati ilmekaimaid fragmente sellest. Üks meeldejäävam sõnum peitus Laulu Mihkli värssides: „surnul näha habe suus, haudas habe tulnud.” Isegi kui muid sõnu laulust ei teatud ja lugu jutustati lihtsalt oma sõnadega ümber, siis seda värssi teati enamasti peast ning see Laulu Mihkli värssides edasi antud, ilmselt ka tõsieluline motiiv on nähtavasti ajendanud tema ballaadi mõjutustega tudengilaulu tekkimist. Selle lähiajaloos tuntud grotesksevõitu bravuurika laulu meloodialgi võib olla mõningaid sarnasusi Sambla Anu viisiga.(21)
Ma jutustan teil lugu,
Mis pole enne kuuldud.
On surnul hauas habe suus,
On surnul habe suus.
Ref: :,: Need pikad hirmsad karvad,
No mis sa arvad,
On surnu näos,
Kui imeteos. :,:
Kui surnu maha maeti,
Tal habe oli aetud,
Tal kasvas habe tagasi,
Kui sai ta maha maetud.
Haud sai lahti kaevatud,
Surnu välja võetud,
Habe maha aetud,
Ja siis jälle maetud.
Mester Tõnn ja Miku Märt
Surnukeha kandsid,
Igal vastutulijal
Teda hammustada andsid.
Nüüd me lähme lauluga
Vanapoiste riiki,
Kõik, mis siin jäi saamata,
Me saame topelt triiki.
Rahvaluule arhiivis on tallel kahest erinevast ajast jäädvustatud kommentaarid ja mälestused. Varasemasse aega kuuluvad välitööde ajal informantidelt saadud lühivastused laulu, selle tekkimise asjaolude, tegelaste ja aset leidnud sündmuse kohta. Vaatamata kommentaaride konspektiivsele iseloomule on ka siin tajutavad mitmed juba laulus ning ajakirjanduslikes tekstides esile tulnud teemad: varanduslik ebavõrdsus, sotsiaalne kihistumine ning naise saatus. Ühe varasema rahvaluule arhiivist leitud kommentaari Sambla Anu laulu kohta, mille leidsin, on üles kirjutanud Mari Sarv 1934. aastal. Sellest saame aimu laulu sünni, leviku, populaarsuse, Anu ja Laulu Mihkli kohta eraldi.
35 aastat tagasi siis oli see uus laul. Igaüks teda laulis, olgu suur ehk väike, nõnda et praegusaja inimestel on see laul siin pool enam vähem tuttav, ja ei ole ka palju neid kes sellest laulust mõnda salmi ei tea, aga järjekorda pole leidnud kellegilt. Juhtumisi sain ühe koolilapse kirjutatud lauliku, kus see üles kirjutatud 1927. aastal. Laulu algkodu teati olevat Karistes, kus üks noor, ilus emata talutütar pandud vägisi mehele, ühele vanale rikkale taluperemehele. Seda ma küll ei tea kas ta oli enne Sammlel, või sai sinna mehele, aga kui ta lesest pärast oli uhke hobuse ja vedru vankriga sõitnud Abja Paluojal, siis vaadatud ikka, näe kui Sammle Anu sõidab, siis ta vist ikka oli Sammlel viimati. Sel ajal elanud sääl pool üks läbi kukkunud sell keda kutsutud Laulu Mihkliks, see siis säädnud selle perenaise eluloo lauluks, mille eest perenaine tol isegi maksnud. Nii teati rääkida sel ajal.
ERA II 74, 321, Karksi khk, Nuia – Mari Sarv < Anton Sarv, 49 a (1934)
Jutustaja iseloomustus – „noor, ilus emata talutütar pandud vägisi ühele vanale rikkale taluperemehele” – mitte ainult ei väljenda juba laulus eneses kujutatud suhtumist selgelt ebavõrdse abielu suhtes, vaid jutustaja rõhutab seda veel eriliselt, kasutades juba rahvajuttudest tuttavat vormelit. Selle jutustava kommentaari järgi oli Anu abielu kaudu saanud jõukale ja auväärsele järjele ning ise oma eluloolaulu Laulu Mihklilt tellinud.
Kõige tavapärasem on siiski, et kommentaarides jutustati ümber laulu kaudu tuntuks saanud erakordse juhtumi sisu ja kommenteeriti sündmust oma vaatenurgast. Paljude ERA-st leitud kommentaaride sisuks, nagu ka ilmselt peale sündmust levinud kuulujuttude põhjuseks, oli selle sündmuse kriminaalne pool – arvatav mürgitamine ja haua üleskaevamine. Anu süü suhtes olid jutustajad erineval arvamusel. Enamasti oldi siiski Anu poolel, kuid nii nagu laulus puudus üheselt mõistetav lõpplahendus, nii väljendasid mitmed jutustajadki umbusku toimunu ja lõpplahenduse suhtes. Üldiselt iseloomustati neis juttudes/kommentaarides Anut kui hakkajat naist, kes hoolimata esialgsest karmist saatusest ja ebavõrdsest abielust kujundas oma elu ise ja oskas oma varandusega ümber käia. Ka laulu tellimist peeti osavaks ja kavalaks teoks. Kõiki eelmainitud teemasid ja rõhuasetusi võib kohata Ottilie Kõiva 1961. aastal Hallistest üles kirjutatud kommentaarides.
/Samla/ Anu oli talutütar. Pandi vana mehele – Veermann oli ta nimi. Vana Veermann oli äkitselt ära surnud. Siis kaevati ta hauast ülesse. Ta oli muidugi mürgitatud. Politsei nõudis, et ülesse võtta, aga sihilikult võeti vale haud – habe oli kasvand hauas. ...ta /Anu/ oli ka surnuaial, kui surnu üles võeti.
RKM II 103, 379/80 (12) < Halliste – O. Kõiva < Nelli Vomm, 63 a (1961)
/Samla Anu kohta/ tubli inime oli! Anu mees oli enne tükk aega haige olnud, põdes, ei surnud äkki, et oleks kifti saanud.
RKM II 103, 378 (11) < Halliste, Vana-Kariste – O. Kõiva < Mari Tamme, 79 a (1961)
Naisterahvas oli 18 aastat vana ja mees oli üle 70, aga igavene rikas. Vanemad panid vägisi mehele. Ta vist mürgitas selle mehe ära. Läks ise noorele mehele. Aasta pärast mehe vend laskis surnu üles võtta. Naisterahvas /Samla Anu/ laskis selle laulu teha.
RKM II 103, 399 (50) < Halliste, Vana-Kariste – O. Kõiva < Märt Tiks, 76 a (1961)
Sambla Anu oli lahke inimene, arusaaja ja hakkaja. Esimese mehega kaua ei elanud. 16-aastaselt abiellus, mees oli üle 60-ne. Anu oli Alliku talust. See oli ka suur talu, palju väiksem ei olnud kui Sambla. Mees suri tal ära, siis oli jutt, et kihvtitas. Sellega oli suur jant. Surnu kaevati Halliste aiast üles. Oli teine surnu. Võis ka selgesti olla, et Anu kihvtitas, aga seda ei saanud selgeks teha – rahad olid mängus.
Laulu-Mihkel oli rändaja poiss. Mujalt pärit. Kas mitte Saaremaa mees ei olnud? Vist kaks aastat oli Anu juures poisis. Siin samas tegi selle laulu. See oli just tegelikult nii. Anu maksis talle 25 rubla laulu eest.
Anu teine mees oli Mikk. Ehitusmees ja kivitöömees oli. Ehitas siin, siis said sõbraks ja abiellusid. Vana oli surnud kui tuttavaks said. Samblal oli kolm sulastemaja, äärberi teisel korrusel olid tüdrukud. Kivilööv oli metsas ja palju töölisi. Pärnus oli Anul kaks maja, laevade ja linavabriku aktsionär oli ka. Peipsi taga oli kaks metsamõisa – Loodna ja Sitinga.
RKM II 103, 300/302 (1) < Halliste, Abja, Sambla k – O. Kõiva < Mihkel Holtsmeier, 64 a (1961)
Eespool näiteks toodud varasemaid kommentaare täiendavad aastatel 2006–2008 tehtud pikemad intervjuud(22) Sambla Anust ja tema saatusest. Nimelt intervjueeris Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia üliõpilane Sirle Valtšuk oma uurimistöö raames viit oma koduküla Sarja ja Tõõtsimõisa küla elanikku.(23) (Sarja küla oli Sambla Anu elukoht, kus kunagi toimus ka kogu see dramaatiline lugu, Tõõtsimõisa oli Laulu Mihkli viimane elukoht.) Neid intervjuusid võib käsitleda mälestus- või eluloojutustustena, kus jutustatakse küll minevikust, aga lähtutakse oma eluloo või ka kogukonna ajaloo seotusest minevikuga (vt Jaago 2001: 231–233; Ukkonen 2000: 140 jj). 2006–2008 intervjueeritutest kolm olid sündinud 1930. aastatel ja kaks 1950. aastatel. Peale laulu ning seda põhjustanud sündmuste oli nendes intervjuudes põhirõhk sõjal ja sõjajärgsel ajal, kusjuures Anu saatust käsitletigi selles kontekstis. Ühes tekstis rõhutatakse mingi suurema võla katteks vägisi mehelepanekut ja seda, et Anu oli Mihklilt mitmekümne kuldrubla eest laulu tellinud ning kavalalt osa raha maksmata jätnud. Vanemate informantide juttudes iseloomustatakse Anu kui rikast eriseisuses naist („tema es ole töönaine, tema oli (k)raamikoguja”) ja rõhutatakse seika, kus ta sõja ajal kartmatult ühe oma koduküla mehe sakslaste vangistusest päästis: „Siuke vana (aja) ilus inimene oli (Sambla Anu).” Arvatavalt see või mõni teine asjaolu päästis Sambla eaka perenaise pikast Siberi-teest. Sirle Valtšuki tehtud intervjuudest ilmneb, et kogukonna mälus tallel ja jutuaineks on olnud lugu Sambla talu häärberi põletamisest 1941. aastal, ühe versiooni kohaselt hävituspataljoni poolt.
1953. ja 1956. aastal sündinud naised, kellel endil puudus otsene kokkupuude Anu ja tema ajaga ja kes olid Anuga juhtunust kuulnud vanavanematelt, jutustasid Sambla suurtalust kui olulisest kohast omaenda ja kogukonna elus nõukogude võimu aastatel, kui Samblast sai sovhoosi osakonna keskus. Laste ja noorte jaoks olid vana talu ja selle varemed põnev maailm, kus mängiti ja kus tammepargis ning küünis peeti tantsupidusid ja tehti jaanituld. Meenutati, et seda kohta olid ikka saatnud ka peidetud varanduse jutud, ja mõlemad naised mäletasid, et olid lastena siinsetes varemetes kaevanud. Selle juhtumi lõpetamatus – kindla ja ühese lahenduse puudumine – hoidis jätkuvalt kogukonnas üleval kuulujutte nii peidetud varandusest kui ka peidetud kadunukesest. „Anu elas praktiliselt seal Järvekurus.(24) Rehealune oli tehtud seal toaks puha. Aga rehe eendi kast on kõrge ja kahe lae vahel on puha tühimik. Rahvasuu ütlebki sedaviisi, et tegelikult see surnu maeti sinna või sellesse Järvekuru iluaeda. Lillesid kasvatas ta hirmsasti, hoidis seal oma meest, siis arvati. See on rahvajutt. Varandust otsiti kõige rohkem.”
Kokkuvõtteks
Möödunud sajandi algul loodi „Saatuse vangis” erakordset sündmust kirjeldanud uudislauluna, mis tõlgendas ja kirjeldas ühte Mulgimaal juhtunud skandaalset lugu. Teave selliste uudislaulude ehk rahvalike ballaadide tekkimise asjaolude, prototüüpide ja konteksti kohta on enamasti kaduma läinud ning „Saatuse vangis” on üks väheseid tollasel Mulgimaal ning ka Eestis laiemat kõlapinda leidnud lauludest, millest me nüüd midagi teame ja arvata oskame. Ehkki me ka Laulu Mihkli isikust ja loomingust vähe teame, võib ometi möönda, et tema ise ning ta looming oli sajandivahetuse paiku kultuuriliselt tähenduslik teerajajana kirjaliku ja suulise kultuuri vahel. „Saatuse vangis” eristub kaasaegse naise saatuse ja sisemaailma kujutamise ning tõsise ja aktuaalse sündmuse käsitlemise poolest teiste tolleaegsete laulumeistrite loomingust, ka Mihkel Rätsepa enda loodud sentimentaalsetest lauludest.
See kauge lugu ühe naise saatusest on meieni kandunud rahvaliku ballaadi, proosast ja laulukatketest koosnevate eriliste jutustuste, kuulujuttude ja ajalehtede uudislugude – erinevate suuliste ja kirjalike žanride vahendusel. See võimaldab sündmusi näha erinevatest vaatenurkadest, loob avarama pildi ühe populaarse teksti arengust ja tähendusest. On ju neid sündmusi interpreteerinud rahvaliku ballaadi mõjutused tajutavad pärimuskultuuris ning aktuaalsed paikkondlikus turismis ka tänapäeval.(25)
Juttude kaudu püsis traditsioonis teadmine laulust ning laulus kirjeldatud sündmus koos selle osalistega. Arvata võib, et laulu tervikteksti kontrollivõimalus kirjalikest allikatest, käsikirjalistest laulikutest ja trükistest oli selles protsessis samuti oluline. Küllap on õige see, et Laulu Mihkli laulikute trükis ilmumine ja n-ö loetavaks kirjanduseks saamine – sest niisugune laulik võis möödunud sajandi alguses olla sisuliselt igas mulgi peres – ilmselt mõjutas ning kinnitas traditsiooni Sambla Anust ja laulu loojast Laulu Mihklist (vt Valtšuk 2008: 9).
Lauluga koos levinud kuuldused, kommentaarid ning isiklikumat laadi mälestused aitasid sündmuse kaasaegsetel ja järgneval põlvkonnal toimunut mõista ning omal moel tõlgendada. Kogukonnas suust suhu liikunud jutustused selgitasid mitmeid „laulu taha” jäävaid asjaolusid ja neist võis leida jutustaja enda emotsioone ning hinnanguid juhtunu kohta, samuti kuuldusi Anu edasise saatuse ja Laulu Mihkli kohta. Nii on laulul ja sellega koos levinud juttudel ning kommentaaridel selgelt sotsiaalne mõõde. Laulu, jutustajate lühikommentaaride, ajaleheuudiste, kuulujuttude kaudu toimiv Mulgimaa külakogukonna avalik arvamus taunis nii varanduse pärast abiellumist kui ka suurt vanusevahet ja nais(t)e võimalus(t)e puudumist ise enda saatuse üle otsustada. XIX sajandi lõpu ja XX sajandi alguse üldiselt rikkamal Viljandimaalgi ei olnud naiste võimalused kaugeltki meestega võrdsed ja naise osavõtt majandus- ning ärielust kuigi tavaline. Ometi oli see juba võimalik ja Anu sai sellega hakkama.
2006.–2008. aastal salvestatud mälestusjuttudes, kus hinnatakse juhtunut tänapäevast lähtuvalt, asetus Anu saatuse lugu laiemasse konteksti ning seostus pöördeliste sündmustega Eesti ajaloos, kusjuures ka nendes juttudes rõhutati valdavalt Anu positiivseid isikuomadusi.
Naise kurva-karmi saatuse kujutamise poolest asetub „Saatuse vangis” justkui samasse ritta XVIII ja XIX sajandi rahvaliku ja kirjandusliku ballaadipärandiga naiste haledast saatusest, Porkuni preilidest, kel on luba armastada seisuse, mitte oma soovi kohaselt. Ometi on sellel laulus erakordsena alanud lool mälestusjuttudes juba modernsele maailmale omane realistlik lõpp, õigemini võiks neid olla koguni mitu. Laulus viletsalt alanud naise lugu võiks ja saaks mälestusjuttudes lõppeda lausa õnnelikult, seal oleks õnnelik perekond, jõukas elujärg ja uhke häärber, kui ei oleks olnud sõda, mis paiskas laiali pere ja hävitas kodu. Nii on lugu ja laul Anu saatusest ka osa paljude eestlaste saatusest.
Artikli valmimist on toetanud Euroopa Liit Euroopa Regionaalarengu Fondi kaudu (Eesti-uuringute Tippkeskus), see on seotud Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi uurimisprojektiga IUT22-5 („Folkloori narratiivsed ja usundilised aspektid”). Autor tänab Janika Orast ja Rein Saukast lahke nõu ja abi eest.
Keywords: folk ballad, folk song, rumour, commonplace books, remembrances, vernacular literature
In principle, the new folksongs or folk ballads telling about dramatic events could as well be called versified media news, as their aim was to mediate topical shocking events, in particular accidents or murders, thus serving as rumours, news and entertainment all in one. In Estonia, the late 19th and early 20th century could be seen as a period of convergence of the local folklore and literature: the verses of the country poets were sometimes published in press or in booklets. The popular spread of the songs was further fostered by the commonplace books compiled by Estonians since the late 19th century. One of the country poets was Mihkel Rätsep alias Laulu Mihkel. He was the author of the popular ballad Saatuse vangis ’Bound by Fate’. The ballad tells a sensational story from southern Estonia: A young girl was made to marry a rich old man. The man soon died, while the young widow inherited everything. The man’s kin, however, suspected murder and took the case to court. During the proceedings, the deceased was disinterred several times.
The song spread together with hearsay concerning the central event, the circumstances of the making of the song, and the characters involved. Over time, there developed a specific type of story-telling, which mingled prose with parts of the song. More often than not, people would remember the culmination or the most pronounced part of the song, while the rest was told in prose.
The ballad together with the pertaining lore allows to view the described events from different aspects, which creates a broader picture of the development and meaning of a popular text. The rumours, comments and personal memories accompanying the song helped both the contemporary and the subsequent generation to understand and interpret the event. The stories spreading in the community by word of mouth addressed various circumstances „beyond the song”, the narrator’s own emotions and opinions on the matter, hearsay about Anu’s further fate and about Laulu Mihkel as the author of the song. Thus, the song and the pertaining stories and comments have a clear social dimension.
Eda Kalmre (b. 1958), PhD, Folklore Department of Estonian Literary Museum, Senior Researcher, email@example.com
" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#229 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-17 15:36:18" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(7573) "
Arhiiviviited
ERA, DF – Eesti Rahvaluule Arhiivi digitaalfoto kogu
ERA, DK – Eesti Rahvaluule Arhiivi digitaalkäsikirjade kogu
ERA – Eesti Rahvaluule Arhiivi kogu (1927–1944)
RKM – Eesti NSV TA Fr. R. Kreutzwaldi nim. Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakonna rahvaluulekogu (1944–1996)
RKM, Mgn II – magnetofonilindistuste kogu (1953–1993)
V a l t š u k, Sirle 2008. Rahvalaul ja -jutt Sambla Anust. Lauldud ja jutustatud tegelikkus. TÜ Viljandi Kultuurikolledži lõputöö. – ERA KK 468. [Eesti Rahvaluule Arhiivi käsikirjade kogu]
Kirjandus
A t k i n s o n, David 2013. The ballad and its paradoxes. – Folklore, kd 124, nr 2, lk 123–138.
B a k h t i n, Mikhail, M e d v e d e v, Pavel 1991. The Formal Method in Literary Scholarship. A Critical Introduction to Sociological Poetics. Baltimore–London: The John Hopkins University Press.
F r a n k, Russell 2011. Newslore. Contemporary Folklore on the Internet. Jackson: University Press of Mississippi.
J a a g o, Tiiu 2001. Kuidas mõista pärimusjutu tõde? – Kultuur ja mälu. (Studia Ethnologica Tartuensia 4). Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, lk 227–243.
K a l m r e, Eda 2005. Rahvaluule tänapäeval. – Regivärsist netinaljadeni. Sissejuhatus rahvaluulesse. Tallinn: Koolibri, lk 13–28.
K a l m r e, Eda 2010. Tüdrukute materjalikogudest ja eneseesitlusest internetis rate.ee päevikute näitel. – Tulnukad ja internetilapsed. Uurimusi laste- ja noortekultuurist. (Tänapäeva folkloorist 8.) Tartu: EKM teaduskirjastus, lk 215–245.
K a l m r e, Eda 2015. Self-created love stories in girls’ romantic culture: history and evolution. – Begonya Enguix Grau, Jordi Roca (toim). Rethinking Romantic Love: Discussions, Imaginaries and Practices. Newcastle upon Tyne: Cambridge Scholars Publishing, lk 241–270.
Laulu Mihkel 1895 = Laulu Mihkle vana kannel. Tema sõbra ja tutvatele mälestuseks. Viljandi: A. Peet.
Laulu Mihkel 1902 = Laulu Mihkli uus ja vana kannel: õnsa Mihkli järeljäänud kirjadest tema sõpradele ja tuttavatele mälestuseks väljaantud. Abja: J. Kalkuni raamatukauplus (Jurjev: Koppel).
Laulu Mihkel 1903 = Laulu Mihkli uus ja vana kannel õnsa Mihkli järeljäänud kirjadest tema sõpradele ja tuttavatele mälestuseks wäljaantud. Abja: J. Kalkuni raamatukauplus (Viljandi: A. Tõllasepp).
L õ h m u s, Maarja 2000. Kust otsida meediatekstide sotsiaalset põhja? – Meedia. Folkloor. Mütoloogia. Toim M. Kõiva. (Tänapäeva folkloorist III.) Tartu: Eesti Kirjandusmuuseumi rahvausundi töörühm, lk 153–160.
M e r i l a i, Arne 2003. Eesti ballaad. Antoloogia. XVII–XX sajand. Tallinn: Tänapäev.
M u r a k i n, Ants 1936. Paksem veri. Võrdlusi kahe hõimurahva „mulkidest”. – Mulkide almanak, nr 1, lk 36–38.
M ä g i, Kaur, Toulouze, Eva 2003. Laulu ja proosa seosed metsaneenetsi narratiivides. – Mäetagused, nr 20, lk 69–95. www.folklore.ee/tagused/nr20/metsaneenets.pdf
P r i i d e l, Endel 1966. Kirjanduslik Mulgimaa. Teejuht. Tallinn: Eesti Raamat, lk 123–124.
P u l l e r i t s, Albert 1936. Mulgid arvudes. – Mulkide almanak, nr 1, lk 26–29.
R a j a r i, Eduard 2007. Halliste Koguduse kalmistu inventeerimine. Pärnu. [CD].
R i i s a l o, Jaan 1968. Halliste. Tallinn: Eesti Raamat.
R ü ü t e l, Ingrid 1974. Ida-Saaremaa külalauludest ja laulumeistritest. – Keel ja Kirjandus, nr 4, lk 232–243; nr 5, lk 287–294.
R ü ü t e l, Ingrid 2012. Eesti uuema rahvalaulu kujunemine. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseumi teaduskirjastus.
S a l u, Herbert 1978. Porkuni preili. – Esseid eesti kirjandusest. Stokholm: Spånga Tryckeri AB.
S h a g a n, Ethan H. 2001. Rumours and popular politics in the reign of Henry VIII. – Tim Harris (toim), The Politics of the Excluded, c. 1500–1850. Palgrave: St. Martin’s Press LLC Scholarly and Reference Division and Palgrave Publishers Ltd, lk 30–59.
T a m p e r e, Herbert 1970. Revolutsioon ja rahvalaul. – Priiusel raiume rada... Artiklite kogumik eesti revolutsioonilauludest. Tallinn: Eesti Raamat, lk 217–281.
T e d r e, Ülo 2003. Eesti mees ja tema sugu: XIX sajandi Eesti lõppriimilises rahvalaulus. Tallinn–Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum.
T i i d e b e r g, Aksel 1994. Halliste kihelkond. Viljandi: Viljandimaa Haridusamet.
U k k o n e n, Taina 2000. Storytelling personal experiences. – ARV. Nordic Yearbook of Folklore, nr 56, lk 139–148.
Viljandimaa 1939 = Viljandimaa. Maateaduslik, majanduslik ja ajalooline kirjeldus. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts.
W ü r z b a c h, Natascha 1990. The Rise of the English Street Ballad 1550–1650. Cambridge–New York: Cambridge University Press." ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(1) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#319 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(79) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "3" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#320 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-03-06 13:51:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }


Tuhat tänu annab
Sulle kodupind,
Tuhat tänu kannab
Sull’ mu rahva rind.


Kogusid siin vilja,
Kaunilt kosus töö,
Kuni õhtu hilja
Säras tähte vöö.


Vara koidu valgel
Virgalt astsid Sa,
Astsid punapalgel
Nurme sirbiga.


Käisid viledasti
Muistsel Runo ra’al
Kusa Vanemuine
Mängis muistsel a’al.
Ülal tsiteeritud salmid pärinevad nimemärgi O. all 1891. aasta 10. mail nädalalehes Eesti Postimees ilmunud luuletusest, mis kandis pealkirja „Virgale vanavara korjajale. Helene Maasen’ile südamelikuks tänu tunnistuseks, tema viljarikka töö eest”. Mainitud vanavarakorjaja Helene Maasen oli hiljaaegu läkitanud Jakob Hurdale oma 25. rahvaluulesaadetise ning Hurt oli teda sel puhul Postimehes ilmunud vanavarakorjamise aruandes esile tõstnud. Ehkki võib-olla O. tundis Maasenit isiklikult või oli juba varem tema kogumistöö intensiivsust Hurda aruannetes tähele pannud, näib siiski tõenäolisem, et luuletuse tõukeks oli Hurda kiiduavaldus. Samavõrra kui luuletus soovis tõsta esile konkreetse koguja saavutusi, oli see ka täienduseks rahvaluulekogumist ümbritsevale avalikule tekstiväljale. Tõsi – luuletus jäi pigem selle äärealale nii žanri (välja keskmes olid üleskutsed ja aruanded) kui ka ilmumiseks valitud ajakirjandusväljaande mõttes (Eesti Postimees ei avaldanud Hurda vanavaraaruandeid). Samal ajal asetas see sündmuse Hurda aruandest (kui konkreetselt rahvaluule kogumisest huvitatud inimestele mõeldud tekstiliigist) mõnevõrra avaramasse eesti kultuuri loomise ja hoidmise konteksti.(1)
Lisaks tekstivälja toimimisele näitlikustab Maaseni kogumisjuubel ka seda, kuidas avalik ja privaatne kommunikatsioon rahvaluulekogumise kontekstis omavahel põimusid. Hurda aruanne ja viidatud luuletus olid küll avaliku kirjasõna osad, neile eelnes aga Hurda ja Maaseni erasuhtlus.Nii on Maasen 23. oktoobril 1890 oma 23. saadetise kaaskirjas märkinud: „…et ma vähemalt 25 kordagi saaksin saata ja siis jubileumi võiksin pidada” (H III 8, 795/7).
Järgneva artikli keskmes on ühe rahvaluulekoguja – Helene Maaseni – ja kogumistöö organiseerija – Jakob Hurda – vaheline suhtlus. Toetudes sellele, kuidas Hurt Maasenile oma aruannetes ja kirjades tagasisidet andis, ning mida Maasen Hurdale kirjutas, soovin esile tuua rahvaluulekogumisse kätketud kommunikatiivsuse. Rahvaluule kirjapanemine ei ole lihtsalt selle eraldamine algsest suulisest kontekstist, vaid see tähendab alati lugude ja laulude sattumist uutesse kontekstidesse. Kasutades Charles L. Briggsi (1993) mõistet, võib öelda, et intertekstuaalne lõhe algteksti ja hilisema kirjapaneku vahel on võrdlemisi suur. Kaasajal üritati lõhet pigem varjutada, seevastu tänapäeval pakub sellele erinevusele tähelepanu pööramine just põnevaid võimalusi tolleaegse kogumistöö taasmõtestamiseks.
Üldisemal tasandil on selle uue konteksti peamiseks märksõnaks ühiskonna moderniseerumine ning rahvuslik identiteet. Nagu on esile toonud folklorist Pertti Anttonen, oli rahvaluulekogumine (mineviku pärimuse kui olulise nähtuse esile tõstmine) mainitutega väga otseselt seotud:
XIX sajandi rahvuse ehitamise protsessi käigus muutus eelmodernseks peetavate nähtuste kohta info kogumine aktsepteeritavaks modernsuse ehitamise vahendiks, seda eriti rahvusterritooriumi määratlemisel ning rahvuse ajaloo kirjutamisel ja representeerimisel. (Anttonen 2005: 82)
Seda seost rõhutas ka Hurt, nimetades kogumist isamaaliseks tööks. Kogujate jaoks oli kogumistöös osalemine üheks võimaluseks siduda abstraktne (või kujutluslik, kui lähtuda Benedict Andersoni metafoorist imagined community, Anderson 1991) rahvuse mõiste millegi konkreetse ja isiklikuga. Kuivõrd rahvaluulekogumist organiseeriti ajakirjanduse vahendusel, andis kogumistöös osalemine igale kogujale võimaluse saada isiklikum suhe avaliku kirjaruumiga.
Lisaks neile üldistele aspektidele on aga oluline ka inimlik mõõde – dialoog rahvaluulekogumise organiseerija ja konkreetsete kogujate vahel. See dialoog on reeglina kirjalik (st osapooled silmast silma ei kohtu) ning hõlmab mitmeid erinevaid žanre, millest mõned on avalikud (kogumisüleskutsed ja -aruanded), mõned aga privaatsed (kirjad, rahvaluulesaadetised). Piir privaatse ja avaliku sfääri vahel pole päris selge: Hurt tsiteerib sageli oma aruandes kogujate kirju ning kogujad kasutavad kirjades metafoore, mida on näinud Hurda üleskutsetes-aruannetes. Sellise avaliku ja privaatse vahelise piiri hägususe tõttu saame rääkida ka omamoodi rahvaluulekogujate kogukonna tekkest (st kujunevad välja ühised teemad ja keelekujundid, viimaste kohta vaata Valk 2004; Kikas 2013). On oluline, et „vanavara” ei ole midagi suhtluse jaoks etteantut – erinevate osaliste dialoogis toimub selle piiride kompamine ja paikapanemine, kohati aga ka juba paika pandud piiride ületamine (Mikkola 2013a, 2013b; Kurki 2002; Korb 2013).
Žanrilise kirevuse tõttu võiks rahvaluulekogumisse kätketud kommunikatiivsust vaadelda mitmel eri moel. Antud juhtumi puhul olen otsustanud keskenduda kirjažanrile ehk epistolaarsele kirjalikkusele (Whyman 2009: 9). Viimane on ühelt poolt seotud kaasaegse kirjakirjutamiskultuuriga, teisalt aga konkreetsemalt rahvaluulekogumise kui eripärase kirjakirjutamiskontekstiga. Selle keskme puhul on oluline meeles pidada kahte asjaolu. Esiteks – kiri ei ole midagi, mis rahvaluulesaadetisega kindlasti pidi kaasnema. On kogujaid, kes lisasid igale saadetisele kirja, kuid on ka kaastöölisi, kes ei kirjutanud üldse kirju; enamik kogujaid lisas kaaskirja vaid mõnele saadetisele.(2) Teiseks ei saa Hurda ja tema korrespondentide suhtluse puhul rääkida kirjavahetusest kui protsessist, mille käigus osapooled teineteisele vastastikku kirju saadavad. Initsiatiiv üht või teist teemat kirja teel arutada võis tulla nii Hurdalt kui ka kogujalt. Teisel poolel oli alati vabadus valida, kas vastuseks eraldi kiri kirjutada või mitte – juba puhtpragmaatilistel põhjustel vastas Hurt reeglina ajalehes avaldatud aruandes.
Miks rahvaluulekogujad kirjutavad kirju? Ühelt poolt on need kanaliks, kus arutada kogumistöö praktilisi probleeme: mida ikkagi koguda, kuidas kirja panna jne. Teisalt aitavad kirjad hoida kontakti elavana (nt kui kahe saadetise vahele jääb pikem paus). Nii näiteks saatsid kogujad Hurdale ka õnnitlus- ja tänukirju ning mitmesuguseid abipalveid kõrvalistes küsimustes (nt tagasiside luulekogule, abi töö leidmiseks jms). Lisaks eelnevale võimaldasid kirjad nii mõnelgi korrespondendil oma koguja- ja kirjutajaidentiteeti mõtestada. Viimane on oluline eriti vähem haritud kaastööliste puhul, kelle jaoks rahvaluulekogumine võis olla ainsaks võimaluseks oma eestikeelset kirjaoskust kasutada. Võttes aluseks nn New Literacy Studies uurijate põhiteesi, „millal iganes inimesed osalevad kirjalikus sündmuses, teevad nad seda sotsiaalselt positsioonilt lähtuvalt” (Sheridan jt 2000: 4), võib öelda, et need kirjad andsid kogujatele võimaluse erinevate kirjutusviiside ja nendega seotud sotsiaalsete identiteetide katsetamiseks (Kikas 2014; vrd Sheridan jt 2000: 241–242, 249; Barton, Hall 2007: 6–8).
Milliselt positsioonilt kogujad oma kirju kirjutasid? Kõige selgemalt paistab silma suhete hierarhilisus: pastoriamet ja doktorikraad asetasid Hurda korrespondentidega võrreldes sotsiaalselt kõrgemale positsioonile. See tuleb esile näiteks kirjade erinevates pöördumisvormelites. Hoolimata sellest, et Hurt kasutas oma avalikes kirjutistes egalitaarsust rõhutavat vormelit „suguvennad ja -õed” ning erakirjades pöördus kogujate poole kõnetusega „härra” (vt Põldmäe 1959: 418–419), olid viimased seisuslikust erinevusest selgelt teadlikud. Näiteks väljendab koguja Mart Uus Palamuselt üllatust Hurdalt saadud kirja üle:
Teie väärt kirja, ühes kalli kingitusega, sain ma se 25. novembril kätte, ja – ja, oh! Teie tiate isigi, kuida üks niisugune ootamata asi mõjub, isiäranis siin, kus seisuse vahe seinad nii kõrged on, kui siin! Sellepärast ei püüa ma ka mitte siin seda kirjeldada, vaid ütlen aga lapseliku tõsidusega: Aitäh! Olge tuhandeks terve! (H II 27, 380a)
Kogujate Hurdale adresseeritud pöördumistes domineerivad vormelid, mida kaasaegsed kirjakirjutamiskäsiraamatud soovitavad kasutada rohkem või vähem ametlikel juhtudel: „härra”, „kõrgesti austatud doktori härra”, „väga austatud õpetaja”. Vaid vähesed vastavad kõnetusega „auustatud suguvend”.(3) Vormelitele lisanduvad sageli viited oma vähesele haridusele ja kehvale kirjaoskusele (nn enesemadaldusdiskursus,vt Kuismin 2013: 203–204).Mõningatel juhtudel lisandub seisuslikule erinevusele ka vanuseline aspekt – mitmed kogujad vabandavad, et just nende noorus ei lase neil õiget pärimust ära tunda.(4)
Hurda poolt vaadates tähendas suhte hierarhilisus aga vastutust. Tema vastutas selle eest, et kogumistöö ei meelitaks inimesi ära tööpostilt või koolipingist ega tekitaks küsimusi nende tegevuse kõlbelisuses – hõlmas ju vanavara väga palju sellist, millest haritud inimene oleks pidanud eemale hoidma. Põldmäe on viidanud, et Rudolf Kallas tegi Hurdale etteheiteid kogujate „härratamise” pärast (Põldmäe 1959: 418–419).Ka tõi Põldmäe esile, et Hurt sai mitmeid kirju inimestelt, kes vastustasid vanavarakorjamist justnimelt seetõttu, et see seadis kogujad ebausu või ebamoraalsete tõekspidamiste mõjuvälja.(5) Et teema ka Hurdale endale muret tegi, võib näha sellest, et oma 52. ja 54. aruande (Hurt 1889f, 1889g) lõppu on ta paigutanud pikema kirjutise, kus seesuguseid süüdistusi ümber lükkab. Küsimusele, kas kogumise käigus toimuv potentsiaalne kokkupuude moraalselt taunitavaga võib kogujatele halvasti mõjuda, vastab Hurt, et kõik algab inimese enda meelestatusest: „Puhtale on kõik puhas” (Hurt 1889f).
Lisaks hariduslikule ja vanuselisele ebasümmeetriale on käesoleva juhtumi juures mängus ka soolisuse küsimus: kas ja kuivõrd mõjutas koguja sugu suhteid Hurdaga (ning Hurda kaudu avaliku ruumiga). XIX sajandi rahvaluulekogumise soolisuse aspekti on varasemalt esile tõstnud Veera Pino oma käsitluses Leena Kase-Kauri rahvaluule üleskirjutuste saatusest. Ta viitab, et kui 1870ndatel oli naiste osalus avalikus elus (sh rahvaluulekogumises) pigem marginaalne ja sageli ka meeste vahendatud, siis Hurda kogumisaktsiooni ajaks oli ühiskond sedavõrd muutunud, et naisedki leidsid endas julgust kogumistööga ühineda (Pino 1989: 78–79). Ühiskondliku suhtumise muutmine kajastub ka Hurda enda tegevuses: 1871. aastal Aleksandrikooli heaks korjandust organiseerides pöördus ta oma üleskutsetes üheselt meeste poole,(6)ent 1888. aasta rahvaluulekogumise üleskutses olid mõlema soo esindajad välja toodud: „Paar palvid Eesti ärksamaile poegadele ja tütardele”. Hurda vanavarakogumise aktsiooni kui naistele sobivat ettevõtmist reklaamis ka Lilli Suburgi toimetatud ajakiri Linda (Suburg 1889).(7) Samal ajal viitab asjaolu, et mitmed naiskogujad soovisid aruannetes varjunime kasutada, sellele, et naise esinemine avalikus ruumis polnud veel päris iseenesestmõistetav (Põldmäe 1989: 22).
Hurda naiskaastöölistest on teinud väikese ülevaate Rudolf Põldmäe, kes märgib, et korrespondentide hulgas oli naisi 2 % ehk umbes 60–70 ringis (Põldmäe 1986: 734–735). Kui arvestada, et Eesti Kirjameeste Seltsil oli vaid kaks naissoost korrespondenti (Pino 1989: 78), on edasiminek üsnagi märkimisväärne, küll aga ei saa väita, et naiste osakaal Hurda kogujate hulgas just suur oleks.
Kas Hurda suhtumises naiskogujatesse võib näha mingeid erijooni? Esiteks paistab silma, et Hurt tajus naiste liiga vähest kaasatust – mitmel puhul pöördus ta spetsiaalselt naiste kui potentsiaalsete kogujate poole (vt nt Hurt 1888i).Tõenäoliselt on sellega seotud seegi, et naiskaastööliste sugu on aruannetes alati esile toodud. Nii kirjutab ta näiteks aruandevastuses kõige esimesele aktsiooniga liitunud naiskogujale Julie Sepale: „Auus noorik on oma saatmisega nüüd ka tõistele noorikutele ja neidudele tee ette ajanud ja meie loodame, et neid õige rohkeste järele saab tulema” (Hurt 1888a). Pea pool aastat hiljem Sepa kogutust taas kord aru andes saab ta juba märkida: „Teie eeskuju on ka teisi suguõdesid äratanud ja selle eest täname veel iseäranis” (Hurt 1888g). Koguja Liisa Lepikule kirjutab ta aga: „Täname ja rõõmustame, et Paistus vendade kõrvas ka ärksaid õdesid lahkesti ja rõõmsasti töösse astub” (Hurt 1889c).
Meeskogujate puhul on tüüpiliseks pöördumisvormeliks aruannetes soo-neutraalne „auus/auustatud/armas koguja/kaastööline”; soostatud vormelid „suguvend” ja „vend”on pigem marginaalsed, ka ametile või seisusele viidatakse pigem juhuslikult. Naiste puhul on alati ära märgitud see, kas tegu on neiu, nooriku või perenaisega, ning ka tekstis endas viidatakse sageli õrnemale soole, suguõele vms – isegi kui teksti satub neutraalne „auus koguja”, on selle kõrval alati ka soole viitav väljend. Samal ajal on oluline, et naised polnud ainus sel viisil esiplaanile tõstetud kogujarühm: sarnasel moel markeeris Hurt ära ka näiteks noored või väljaspool Balti kubermange tegutsevad kaastöölised (vt nt vastust nekrut P. A Pitkale, Hurt 1888a). Ehkki kõik need rühmad on eripärased, ühendab neid see, et sinna kuuluvate inimeste osalemine on justkui tavatu, seetõttu on nad sobivaks eeskujuks neile, kes veel pole kogumistööga liitunud.
Kuivõrd saab nende väljatoodud rühmade puhul rääkida ka kogumismeetodite jms ühtsusest, on küsitav. Naiste kui spetsiifilise kogujarühma esiletoomise teeb keerukaks juba nende vähesus, neist vähestest vaid osa lisas saadetistele isiklikke tähelepanekuid ja kirju, s.o teavet nende isikliku suhtumise kohta. Väga kõnekas on soome folkloristi Laura Starki tähelepanek, et ajalehtede naissoost kirjasaatjad tegelesid eelkõige naistega seotud teemadega ning kõnetasid teisi naisi (Stark 2013: 159–171). Oleks põnev jälgida, kas samalaadne tendents tuleb esile ka eesti rahvaluulekogujate puhul.
Rahvaluulekoguja Helene Maasen: eluloolisi märkmeid
Helene Maasen (alates 1901. a-st Varik) sündis 1869. aasta 18. veebruaril Palamuse kihelkonnas Kuremaa vallas. Tema vanemad olid äripidajad ja taluomanikud. Lisaks kohalikule külakoolile õppis ta 5 aastat Tartus prl V. Ridhoffi erakoolis, kus omandatud hariduse kohta kirjutab ta ise: „...minu haridus ulatab ainult privat-elementa kooli õpetajanna eksamini” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 8/14). Kuivõrd koolis toimus õppetöö saksa keeles, vabandab Maasen Hurdale oma ohtraid kirjavigu, märkides: „...aga et ma oma emakeele kirjutamist nõnda nagu ütelda varastanud olen, ei mitte koolist õppinud” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 10/18). Lisaks saksa keelele oskas ta ka vene keelt. Tartus elades käis ta läbi noorema põlve kirjanike ja avaliku elu tegelastega, tema lähimate sõbrannade ringi kuulusid näiteks Anna Haava ja Elise Aun (vt nt Haava 2014). Maasen tegi kaastööd mitmetele väljaannetele (Linda, Postimees, Olevik jt), kus avaldas peamiselt ilukirjandustõlkeid saksa ja vene keelest, kuid ka omaenda luuletusi, rahvaluuletekste jms.
Rahvaluulet saatis Maasen nii Hurdale kui ka M. J. Eisenile, kokku ca 1150 lehekülge laule, jutte, kombekirjeldusi, lühivorme jms. Maaseni koostöö Hurdaga kestis aastatel 1888–1896; eriti tihe oli kontakt esimesel kolmel aastal, mil Hurdani jõudis Maasenilt saadetisi keskmiselt kord kahe kuu jooksul. Kuivõrd Hurt järjestas kogujaid oma aruannetes vastavalt sellele, mitu korda keegi talle midagi saatnud oli (st esmakordsed saatjad kõige ees, kõige rohkem saatnud kõige lõpus), siis tähendas kontakti tihedus omakorda vägagi silmapaistvat kohta Hurda aruannetes – alates oma kuuendastsaadetisest paiknes neis Maaseni nimi kõige lõpus.
Koostöö alguses oli Maasen 19-aastane ning ehkki puuduvad täpsemad andmed tema Tartu õpingute aja kohta, võib eeldada, et koguma hakkas ta pärast õpingute lõppu kodukohta naasnuna. Koostöö katkes 1894. aastal, kui Maasen läks aastaks Kroonlinna tööle. Peale Kroonlinna-aasta lõppu saatis ta Hurdale veel üht-teist, kuid peamiselt teiste inimeste korjatud materjali. Kooliõelt Emilie Palmilt saadu on Maasen ise puhtaks kirjutanud (vt nt 32. saadetis H II 26, 123/52 (1895)). Viimane saadetis on aga Hans Karu kogutud ja kirjutatud, Maasenilt pärineb vaid kaaskiri, milles ta palub Hurdal uut kaastöölist julgustada (EKLA, f 43, m 19: 13, l 1/1).
Kokku saatis Maasen Hurdale ca 750 lk rahvaluulet. Enamik materjale pärineb Palamuse kihelkonnast: esimestel aastatel kogus ta Luua vallast, alates 1890. aasta kevadest Kaareperevallast, aga on ka Laiuse (tema ema päritolukoht), Nõo ja Karksi kihelkonnast pärinevat ainest. Folkloristid on Maaseni kirjapanekuid enamuses kõrgelt hinnanud: Põldmäe nimetab teda üldse üheks kõige paremaks kogujaks (Põldmäe 1986: 735), Viidalepp Hurda tähtsaimaks naiskaastööliseks (Viidalepp 1934: 247). Lühivormide osas on uurijad siiski viidanud, et mõned tema kirjapandud mõistatused ja vanasõnad pärinevad trükiallikatest (vt Saukas 2003: 115;Saukas, Krikmann 2012: 168–169; Krikmann, Sarv 1988: 486).
Helene Maaseni kirjad Jakob Hurdale: kogumistöö praktiline pool
Helene Maaseni kui koguja eripäraks on väga tihe kontaktihoidmine – ta saatis kaastööd sageli, pigem väikeste koguste kaupa. Maasen läkitas Hurdale 34 rahvaluulesaadetist, millest neljateistkümnele oli lisatud kaaskiri, neile lisandub veel kuus muud laadi kirja (mõned uusaastatervitused, tänukiri „Vana Kandle” eest, abipalve töö leidmiseks ning soovitus alustavale rahvaluulekogujale). Need ei jaotu päris ühtlaselt, märgata võib kirjarohkemaid ja -vaesemaid ajajärke. Mõnedes hilisemates saadetistes kompenseerib kirja puudumist kogutu lõpulehele märgitud nimi, kuupäev ja hüvastijätt (või lubadus edasi koguda); samas mitmed saadetised (sh ka kõige esimene) saabusid ilma igasuguse kommunikatiivse raamita. Lisaks kirjadele saatis Maasen Hurdale kaks fotot, ühe aastal 1889 (EKLA, f 43, m 14: 20, l 4/7), teise 1895 (H III 26, 151/2).
Hurt saatis Maasenile oma foto (vt EKLA, f 43, m 14: 20, l 3/5), „Vana Kandle” (Maaseni tänukiri, EKLA, f 43, m 14: 20, l 7/12) ning neli (või viis) kirja.(8)Ebasümmeetria eri suundades liikunud kirjade hulga (20 vs. 4) vahel on rahvaluule kogumise kontekstis pigem tavapärane: esmane tagasisidekanal Hurda jaoks oli ajalehearuanne, kirja saatis ta vaid erilisematel puhkudel.Samal ajal on oluline, et kirjažanri tõi nende suhtlusesse siiski Hurt, kes vastas kirjaga Maaseni esimesele (kaaskirjata saabunud) rahvaluulesaadetisele. Esimesele saadetisele kirjaga vastamine on Hurda praktikas tavaline.See oli kaval taktika, sest kogujad tõlgendasid Hurda kirja kui midagi, millele pidi ilmtingimata vastama. Kuna sobivaks peeti vaid rahvaluulega seotud vastuseid, suurendas isikliku kirja saamine tõenäosust, et koguja jätkas rahvaluule saatmist.(9) Maaseni esimene kiri Hurdale (H II 27, 223/30) läks teele koos teise rahvaluulesaadetisega ning oli vastuseks Hurda läkitatud kirjale.
Millest Maasen Hurdale kirjutas? Laias laastus võib kirjadest välja tuua kolm üldisemat valdkonda: kogumistöö praktilise poolega seotud küsimused, üldisemad arutlused juhuslikel teemadel ning arutlused kogumistöö isiklikuma tähenduse üle.
Otsesed kogumistööga seotud teemapüstitused on võrdlemisi sarnased muredega, mida kohtame teistegi kogujate kirjades. Nii kaebab Maasen selle üle, et sobivat materjali on raske leida ja piisavalt täpselt kirja panna, leiduv võib mitte vastata Hurda ootustele ning olla vastuolus ühiskondliku moraaliga. Ka mõtiskleb ta selle üle, mis võib tingida vanavara vähesuse ja inimeste soovimatuse rahvaluulekogujatega suhelda (vt nt pikemat arutlust EKLA, f 43, m 14: 20, l 9/16–9/17).
Maaseni kirjades on mitmeid viiteid teistele rahvaluulekogujatele. Ta märgib näiteks, et on lugenud Hurda poolt Laiuse kihelkonnas tegutsenud Julie Sepale saadetud kirju (vt nt EKLA, f 43, m 14: 20, l 2/3), teisal kaebab aga, et materjali vähesus on osaliselt tingitud kohapealsete kogujate rohkusest (EKLA, f 43, m 14: 20, l 6/4). Mõni aeg hiljem muretseb ta aga jällegi kohapealse kogumistöö soikumise pärast ja kirjeldab oma katseid kaaskogujaid leida.Nii kirjutab Maasen, et laenab oma raamatuid vaid neile, kes vanavara vastu toovad: „Oma veikesest raamatu kogust olen ma raamatuid välja laenanud ja nõuan iga raamatu eest 2 vana laulu maksuks. Ülepea nõuan ma iga vähema teenistuse eest nüüd maksu – ikka vanavara ja jälle vanavara.” (H III 8, 796)
Mõnevõrra puudutab Maasen oma kirjades ka suhteid kohalike mitte-kogujatega. On mitmeid vihjeid nende taunivale suhtumisele, eelkõige tema kohta levitatavatele kuulujuttudele, samas ei arenda ta seda teemat kunagi väga põhjalikult.
Nagu eelnevalt viitasin, ei saa Hurda ja tema kaastööliste suhet rangelt võttes kirjavahetuseks pidada: Hurdal lihtsalt polnud füüsiliselt aega ega jõudu kõigi kogujate kirjadele isiklikult vastata, mis aga ei tähenda dialoogi puudumist suhtluses osalejate vahel. On põnev, et keskustelu võis erinevate teemade puhul kulgeda võrdlemisi erinevalt.
Hästi on jälgitav Hurda ja Maaseni dialoog laulude vanuse küsimuses. Teema sugenes nendevahelisse suhtlusesse Hurda initsiatiivil, kui ta oma tagasisides Maaseni esimesele saadetisele tegi märkuse laulude kaasaegsuse kohta. See sõnum jõudis Maasenini nii avaliku aruande (Hurt 1888d) kui ka erakirja kaudu (vt EKLA, f 43, m 14: 20, l 10/18). Suhtluse hilisemaski etapis kohtame teemale viiteid nii kirjades (EKLA, f 43, m 14: 20, l 3/5) kui ka aruannetes (Hurt 1889d).
Näide mõnevõrra ebaselgemast dialoogist on aga küsimus, mida peaks koguja tegema siis, kui kogutav on vastuolus tema moraalsete tõekspidamistega. Maasen tõstatab selle teema kolmes kirjas (EKLA, f 43, m 14: 20, l 2/3; EKLA, f 43, m 14: 20, l 3/5; H III 8, 719), ent Hurda vastavates aruannetes puudub isegi õrn vihje neile küsimustele (vt Hurt 1889b, 1889d, 1890a). Kaudseks viiteks, et Hurt võis võtta teema jutuks erakirjades, on see, et Hurdalt Maasenile liikunud teadaolevast neljast kirjast kaks on järgnenud vahetult saadetistele, mille kaaskirjas on Maasen muretsenud kõlbluse pärast.(10) Nende kirjade täpsem sisu Maaseni vastusest aga ei selgu. Selles kontekstis on huvitav Maaseni kuuenda saadetise kaaskiri, kus ta märgib, et julguse seesugust materjali siiski üles märkida sai ta Hurda kirjast rahvaluulekoguja Julie Sepale:(11)
Palun väga vabandada, kui mõne koha lauludes ja kõnekäändudes natukene jämeda leiate olevat, ma ehk oleks säärased asjad üles kirjutamata jätnud, kui ma mitte Teie kirju noorik J. Sepp’ale lugenud ei oleks. Teie ütlete nimetud noorikule, et puhtale kõik puhas olla ja lubate kõik inetu ja halva vana kivide ümbert maha raiuda, nii et ilus ehituse kivi järele jäeb. Ehk jäeb siis ka minult saadetud lauludest, kui pehme mädand koore ümbert ära olete võtnud, veikene tuumakene, mis süüa kõlbab järele! (EKLA, f 43, m 14: 20, l 2/3)
Maaseni parafraas koguja Sepale saadetud Hurda kirjast on väga põnevaks näiteks, kuidas Hurt sellele kaastööliste kirjades sageli esilekerkivale probleemile vastas. Arvestades seda, kui paljud kogujad moraalsete dilemmadega kimpus olid, võib öelda, et teema oli avalikus ruumis selgelt alaesindatud. Põhjuseid tuleb ilmselgelt otsida mitte Hurda soovimatusest antud küsimuses sõna võtta, vaid tema sugugi mitteasjatust hirmust, et lühidalt aruande koosseisu surutud repliike võidaks liig kergelt rahvaluulekogumise kui säärase vastu kasutada.
Väike (aga kirglik) vanavarakoguja: Maaseni enesepositsioneerimisest
Ennist viitasin, et lisaks praktilisele funktsioonile (võimalus arutada kogumistöö käigus üleskerkivaid küsimusi) oli kogujate kirjadel ka identiteedi loomise funktsioon – need andsid vähekogenud kirjutajatele võimaluse leida positsioon, millelt kirjutada (Sheridan jt 2000: 249). See teema on eriti huvitav Maaseni puhul, kellele tänapäeval sagedasti viidatakse kui ajakirjanikule, tõlkijale ja omal ajal tuntud luuletajale (vt nt Põldmäe 1986: 735) ehk siis justkui inimesele, kelle jaoks kirjalik eneseväljendus pidanuks olema lihtne. Teisalt on oluline, et ajal, mil Maasen asus rahvaluulet koguma, ei tundnud teda veel keegi luuletaja või tõlkijana – oma esimesed kaastööd ajakirjandusele tegi ta alles 1890. aastal ehk kaks aastat peale koostöö algust Hurdaga.(12) Kronoloogiliselt on näha üsnagi selget seost rahvaluulekogumise intensiivsuse languse ja ajakirjanduses ilmuvate tekstide hulga suurenemise vahel – üks kirjalik tegevus asendus teisega.
Maaseni kirjades annavad tooni alandlikkus (soov teada oma kohta sotsiaalses hierarhias) ja emotsionaalsus (soov öelda välja täpselt seda, mida ta tunneb). Varasemates kirjades domineerib pigem esimene, hilisemates teine, kuid teatav pinge kahe laadi vahel on kogu aeg tuntav.
Enda positsioneerimine enesemadaldamise kaudu on kogujate kirjades tavaline. Siiski tuleb see aspekt Maaseni puhul esile võrdlemisi eripäraselt. Kui enamik kogujaid loob vastanduse haritud kirjameestega, rõhutades oma vähest kooliharidust, siis Maasen, kelle haridustee on kindlasti keskmisest pikem (ka Põldmäe hõlmab ta parema haridusega naiskogujate hulka, vt Põldmäe 1986: 735), rõhutab esimeses Hurdale saadetud kirjas oma e m a k e e l s e k i r j a o s k u s e puudulikkust:
Palun jällegi neid vigasid vabandata, kelledest mitte puudu ei saa olema, häbi on mull küll nii palju vigasid teha sest ma olen ju üks Eestlane, aga et ma oma emakeele kirjutamist nõnda nagu ütelda varastanud olen, ei mitte koolist õppinud, siis saab see ehk neid vigasid natuke vabandama. (EKLA, f 43, m 14: 20, l 10/18)
Ta vabandab alati ka siis, kui paneb kirja midagi, mis on teda ennast ühel või teisel viisil paelunud, kuid mille seos rahvaluulega pole ehk nii otsene. Näiteks on tal pikem kirjeldus vennastekoguduse koosolekust. Ehkki teema kasvas välja arutlusest selle üle, kas palvemajad on süüdi rahvaluule vähesuses, tunneb ta peale kirjelduse lõppu ometi, et kontekst polnud päris sobiv: „Palun vabandata, et Teid kõrvaliste asjadega tülitan, aga ma tahtsin üht pilti meie palvemaja lugemisest anda” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 9/16–9/17). Teisal kirjutab ta pikemalt oma huvist ühe kiviristi vastu ning teadetest, mida ta sellega seoses on kogunud, lisades kirjutise lõppu märkuse: „Kas viimne poogen Teile meelejärele on, seda ma ei tea, aga ma ei leidnud enne rahu, kui seda kõik „kirja pannud” olin” (H III 8, 795/826).
Kõige läbivam enesemadaldusdiskursuse väljendus Maaseni kirjapanekutes on sage deminutiivide kasutus. Nii rõhutab ta igal võimalikul juhul kaaskirjades oma saadetu vähesust:„Jälle saadan Teile oma veikese korjanduse, mis olen jõudnud koguda” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 9/16); „Jälle julgen Teile natukene vanavara pakkuda!” (H III 8, 387); „Tulen jälle ühe minu kõige pisema näputäiega, palun sedagi lahkesti vastu võtta, rohkem sell korral ei saanud, ehk küll püüdsin” (H III 8, 675).Samalaadseid väljendeid kohtame ka rahvaluulesaadetiste alapealkirjades, näiteks tema kuuendas saadetises (H II 27, 279/98) on alaosad: „Mõned terakesed rahvausku j.n.e.”, „Mõned lauluriismekesed Kudinalt”, „Mõned vanasõnad”, „Mõned kõnekäänud”. Päris mitmel puhul kasutab ta sama võtet ka kirjade hüvastijäturidades iseendale viidates, näiteks: „Teid aupaklikult tervitades veike vanavara korjaja Helene Maasen” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 1/1). Kui kogutu vähesuse rõhutamine mõjub pigem alandlikult, siis enese nimetamine „väikeseks kogujaks” on omajagu eneseteadlik ja familiaarne.
Ühel korral on Maaseni enesemadaldus ka sooliselt motiveeritud. 1889. aastal saatis Maasen Hurdale viimase palve peale oma foto. Teades, et Hurt palus fotosid plaanitava kogumise ajaloo albumi koostamiseks(vt Hurt 1889a), lisas ta kirjale märkuse:„P.S. Kui peale minu üksgi suguõde oma pilti ei saada, siis palun väga, minu omat tähelepanemata jätta, – ma ei tahaks sugugi üksi – kui naesterahvas – ajaraamatus – seista!!!” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 4/7). Samas võib see tagasihoidlikkus olla seotud ka noorusega: kuus aastat hiljem saadab ta Hurdale uue foto ja sellele ta vastavat märkust enam ei lisa. Rõhutab vaid, et uus foto on parem: „Seie juurde lisan ka oma kõige uuema päevapildi. Teie vanavara albumi jauks. Sest mu 6–7 aasta eest saadetud pilt ei olevat sugugi hää, tõendas veel täna siin neiu Anna Haavakivi. See olevat palju parem.”Tundub, et vahepealsed aastad erinevate ajakirjandusväljaannete (sh modernsele naisele adresseeritud Linda) kaastöölisena, samuti uue foto saatmisele eelnenud aasta iseseisvat elu Kroonlinnas on Maaseni iseteadlikkusele positiivselt mõjunud.(13)
Ent nagu öeldud, on see alandlikkus vaid üks pool sellest, millisena Maasen ennast näitab. Teise poole moodustavad kirjakohad, kus ta toob esile erinevaid kogumisega seotud emotsioone ning kirjeldab vastavaid plaane ja unistusi. Ehkki seda isiklikkust võib märgata ka varasemates kirjades, on omamoodi murranguhetkeks 17. saadetise kaaskiri 1890. aasta veebruaris (EKLA, f 43, m 14: 20, l 5/9).
Kirja alustab ta palvega, et korjanduste väiksuse tõttu ei tohiks teda teistele kogujatele eeskujuks seada – eeskujuks peaksid olema need, kes reaalselt palju koguvad, olenemata saadetiste hulgast. Seejärel selgitab ta, et otsus saata korraga vähe, aga sageli (mitte harvem suuremaid koguseid), on vägagi isiklik – selline meetod võimaldab kogujavaimu värskena hoida: „Kuna ma aga siis kui jälle näputäie ära olen saatnud hoopis uue elu ja lustiga tööle hakkan – et aga jälle pea midagi saata oleks” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 5/9).
Sellele selgitusele järgneb spontaanne ja tundeline lõpulause:
Vist küll surma tunnini õnnistan ma seda päeva, mil mulle mõte pähe tekkis – vanavara korjama hakata. Iial ei ole ma seda kahetsenud vaid oma ülesandeks teinud ikka edasi korjata, nii palju kui aga jõuan, kui Jumal aitab, siis korjamise lõpuni. (EKLA, f 43, m 14: 20, l 5/9)
Kuu aega hiljem kirjutatud kirjas rõhutab ta kogumistöö emotsionaalset olulisust veelgi tugevamas sõnastuses:
Ma olen vanavara korjamise enesele otsekohe elu ülesandeks võtnud, ta on ka mulle „passiooniks” saanud, nii et ma teda vististe jätta ei võiks, kui ka tahaksin, kuid Jumal hoidgu mind seda ial tahtmast. (H III 8, 675)
Järgnevatel kuudel kirjutab ta Hurdale ka negatiivsematest olukordadest. Näiteks rõhutab ta, et ei pane tähele tema kohta levitatavaid kuulujutte, sest „ega tühi jutt tükki ei võta, ega naer j.n.e” (H III 8, 751/2). Sama aasta sügisel kirjutatud kirjas paneb üks konkreetsema olukorra kirjeldus teda sõnastama unistust jõuda peagi oma 25. saadetiseni (tsitaat pärineb 23. saadetise kaaskirjast):
Dr. Weske matusel kuulsin kuidas keegi noormees ühe teise tundmata inimese vastu, kes minu nime temale nimetas – minu kohta tähendas „Die gehört ja schon selbst zu vanavara.”(14) Nii vähe meelitav ka see tähendus oli, siisgi teeb ta mulle palju nalja ja elustab mind mu ettevõttes, et ma vähemalt 25 kordagi saaksin saata ja siis jubileumi võiksin pidada. (H III 8, 796/7)
Püstitatud eesmärgi saavutamise järel (vahepealsetele saadetistele ta kirja ei lisanud) kirjutab ta, kui palju rõõmu ta oma jubileum’ist tundis:
Lubage, auustatud herra ja (vanavara) peremees, Teile lapselikult tunnistada, et mu vanavara jubel mulle põhjatu palju rõõmu on valmistanud! [---] Sagedasti mõtlen eneses, et kui teised korjajad ühte vaadet mu rõõmust täidetud südamesse heita võiksivad, nad siis ka selle rõõmule jõudmiseks veel poole virgemaks saaksivad.(H III 15, 57/8)
Viimased kaks siin viidatud kirja on põnevad selle poolest, et mõlemas mõtestab Maasen enda ja Hurda suhet isa ja lapse suhtena, näiteks: „Palun andeks, kui Teid oma lapsiku kirjaga ehk tülitanud olen, aga Teie olete meile vanavara korjajatele juba kui isa ja ei mitte võeras” (H III 8, 795/7). Ühelt poolt on tegu enese madaldamise variatsiooniga, samas püüab see justkui õigustada tundepuhanguid ning enesekeskseid unistusi.
Eelnevatest erineva tooniga on pool aastat hilisem kiri, kus Maasen tänab kingituseks saadud „Vana Kandle” eest. Kiri ei käsitle enam hetkeemotsioone või konkreetsemaid plaane, vaid pigem vaatab kogumisajale nostalgiliselt tagasi:
Tuhat, tuhat tänu Teile Teie kalli kingituse eest! Need raamatud saavad mulle ikka ja alati armast vanavara korjamise aega meelde tuletama, aega, mis mulle paraku küll ka kurbtust, aga siiski ikka rohkem rõõmu ja lõbu on toonud. (EKLA, f 43, m 14: 20, l 7/12)
Kiri on kirjutatud 1891. aasta augustis. Arvestades seda, et tolle aasta esimeses pooles oli Maaseni kogumisaktiivsus võrreldav 1888.–1890. aastate omaga, on see äkiline tagasivaatav noot mõneti ootamatu. Samal ajal tähistab see tõepoolest pöördepunkti: kuikirjale eelneva kolme ja poole aasta jooksul saatis Maasen Hurdale 27 saadetist, siis järgneva viie ja poole aasta jooksul vaid seitse. Järgmine kiri, mille ta kolm aastat hiljem Hurdale läkitab, pole enam saadetise kaaskiri, vaid abipalve töö leidmiseks (EKLA, f 43, m 14: 20, 8/14–8/15).
Seega võib öelda, et ajavahemik jaanuarist 1890 kuni augustini 1891 on Maaseni intensiivseim kogumisperiood. Sel ajal kogub ta kõige enam rahvaluulet ning julgeb vahetuimalt sellega seonduvat üles märkida, samuti – kui lähtuda kirjadest – näeb kõige enam vaeva, et ka teisi kogumistöösse meelitada. Võimalik, et kirjade emotsionaalsus on seotud reaalsete pingetega kodukohas: kirjad Hurdale olid tema jaoks võimalus mõtestada lahti teemasid, millest tal polnud kellegagi rääkida (ka katsed leida lähikonnast kaaskogujaid viitab sellele, et ta tundis ennast üksikuna).On märkimisväärne, et see aeg on ühtlasi tema ajakirjandusele tehtavate kaastööde tihenemise aeg. Küllaltki tõenäoliselt polnud tal veel 1888. aastal koguma asudes tuleviku suhtes konkreetseid plaane ja rahvaluulega tegelemine andis võimaluse kohe midagi ära teha. 1890. aastal oli situatsioon teine – võimalik, et just see pinge (soov jätkata alustatut vs. soov teha kaastööd ajalehtedele) pani teda kogumistöö tähendust enda jaoks selgemalt mõtestama, see omakorda andis jõudu rahvaluulet koguda ka olukorras, kus selleks aega enam nii palju ei olnud.
Nobeda käega virk vanavara korjaja: Maasen avalikus kirjaruumis
Piir privaatse ja avaliku ruumi vahel oli rahvaluulekogumise raamistuses pigem hägus – Hurt tsiteeris korrespondentide kirju oma aruannetes, nood omakorda kasutasid Hurdalt pärinevaid kujundeid oma kirjades.(15) Samal ajal pole ka õige rääkida privaatse ja avaliku ruumi ühtsusest, kuna avalikkusesse jõudis vaid väike – ja suhteliselt stereotüüpne – osa kogujate kirjadest, paljud teemad jäid üksnes erasuhtluse tasemele. Tsiteerimisele tulid näiteks kirjakohad, mis lubasid kogumistöö jätkumist või õhutasid ka teisi sama paiga inimesi kogumistööga liituma; väga sageli sisaldavad need tsitaatlaused metafoore, mida Hurtki rahvaluulest kirjutades kasutas.
Hurdale saadetud kirjade avalikkusele suunatus erineb kogujati suurel määral. On neid, kes keskendusidki kirjades peamiselt kogumistöö avalikule/rahvuslikule poolele, lisades ka teistele kogujatele suunatud üleskutseid, ning neid, kes keskendusid isiklikele teemadele. Maasen kuulub üsnagi selgelt viimasesse rühma, seda nii oma emotsionaalsete väljaütlemiste kui ka kirjade üldisema raamistuse poolest.
Maaseni kirjades puudub pea täiesti rahvuslik raamistus ehk see, millele suur hulk kogujaid viitab kui ühele peamisele motivaatorile. Maasen ei kirjuta ühisest isamaalisest tööst, vaid oma isiklikust passioonist. Rahvust mainib ta kogu kirjavahetuse jooksul vaid korra, märkides: „häbi on mul küll nii palju vigasid teha, sest ma olen ju üks Eestlane…” (EKLA, f 43, m 14: 20, l 10/18). Ka ei leia me kirjades katseid pöörduda kellegi muu kui Hurda poole. Maaseni kirjad on isiklikult Hurdale adresseeritud läkitused. Nende peamiseks eesmärgiks oli väljendada emotsioone ja kogumistööga seoses tekkinud mõtteid.
Maasen kasutab siiski teatud määral nn rahvaluulekogujate kõnepruuki kuuluvaid väljendeid. Esineb nii lubadusi koostööd jätkata (vt nt EKLA, f 43, m 14: 20, l 9/16–9/17; EKLA, f 43, m 14: 20, l 7/12) kui ka Hurda metafooride arendusi (vt nt EKLA, f 43, m 14: 20, l 1/1; EKLA, f 43, m 14: 20, l 6/4), kuid võrreldes paljude teiste kogujatega moodustavad need kujundid väga väikese osa tema kirjadest. See vähesus võib olla seotud sellega, et ta oli kirjutajana teistest korrespondentidest kogenum. Vähemharitud kogujatele võimaldas tuntud fraasidele ja kujunditele toetumine saada üle kirjutamisega seotud ebakindlusest – see haakub hästi Taru Nordlundi tõdemusega, et vähekogenud kirjutajad kasutavad kirjakirjutamisega seotud vormeleid enam kui haritumad kirjakirjutajad (Nordlund 2013: 130–131; sama viitab ka Kalkun 2015). Teisalt tundub mulle, et nii mitmedki kogujad tabasid ära fraasid, mida Hurt pidas tsiteerimisväärseks, ning hakkasid neid teadlikult oma kirjadele ja saadetistele lisama. Teisisõnu – nad taipasid, kuidas on võimalik jõuda oma sõnadega avalikku kirjasõnasse. Maasen ilmselgelt midagi sellist ei taotlenud.
Kui analüüsida Maaseni positsiooni Hurda aruannetes, tuleb esile omamoodi paradoks. Esiteks paikneb ta oma kogumismeetodi (korraga vähe, aga sageli) ja Hurda aruannete ülesehituse (kaastöölised on järjestatud saatmiskordade järgi) eripärade koosmõju tulemusena aruannetes üsnagi silmapaistval kohal ehk kõige lõpus. Positsiooni erilisusele viitab paaril korral ka Hurt ise, kirjutades näiteks oma 65. aruandes: „Täname väga ja rõõmustame, et aruandes ikka viimane olete. See seisukoht räägib ise ilma minu seletamata” (Hurt 1890b; vt ka Hurt 1892). Samal ajal ei tsiteeri Hurt Maasenit mitte ühelgi korral – ta on nähtav mitte oma sõnade, vaid Hurda esiletõstete kaudu. Siit tuleneb, et Maasen, keda kohtame kirjades, ja Maasen, keda kohtame aruannetes, on kui kaks erinevat inimest. Ühel pool seisab kirjade emotsionaalsus ja vahetus, kahtlused ja kõhklused, teisal aruannete kaine, arukas ja virk neiu: „Teie nobe käsi saab meile unustamata olema. Saadame elavat tänu ja tervitusi” (Hurt 1889e).
Siiski on aruannetes mõned kohad, kus Hurt parafraseerib Maaseni kirju. Ta ei tsiteeri (st jutumärke pole), kuid vastab Maaseni kirjast pärinevaid kujundeid kasutades. Neist juhtumitest põnevaim on Maaseni „vanavara juubel”, sündmus, millega ma oma artiklit alustasin. Hurda aruannet vaadates jääb mulje, et Hurdal on spontaanselt tekkinud soov kogujat selle verstaposti puhul õnnitleda: „Nagu silmadega näha, on Teil 25 kordse saatmise juubel osaks saanud, teie usinusele auuks, teaduste uurijatele rõõmuks. Tänu pärg, mis Teile pakume, ei saa närtsima.” (Hurt 1891a) Eelnevalt olen välja toonud, et juubelini jõudmise eesmärgi sõnastas Maasen ise oma 23. saadetise kaaskirjas – see on esitatud läbini isikliku soovina, millenagi, mis teda ennast edasi töötama motiveerib (H III 8, 795/7). Kui lisada siia kõrvale asjaolu, et see on üldse esimene kord, mil Hurt kedagi aruandes juubeli puhul õnnitleb, jääb üle vaid nentida, et õnnitlus on otsene vastus Maaseni soovile. Hurt tõstab küll erinevatel puhkudel esile häid kogujaid (vt nt kiitust Hindrik Prantsile, Hurt 1888c) või eriliselt silmapaistvaid saadetisi (vt kiitust J. Tammele,Hurt 1888d), ent saatmiskordade arvule ta kellegi teise puhul tähelepanu ei juhi.
Lisaks juubeliideele on antud juhul huvitav seegi, et Hurda spontaansena näiv väljaütlemine leidis kaasamõtlejaid, sealhulgas avaldati nimemärgi O. all Eesti Postimehes kaks luuletust. Luuletused ja aruanne on žanrid, mis ootuspäraselt võimaldavad erinevaid autoripositsioone. See tuleb selgelt esile näiteks viisis, kuidas autorid viitavad Maasenile kingitavale kujundlikule tänupärjale. Kui Hurt kõneleb sellest oma tavapäraselt ametlikult meie-positsioonilt („Tänu pärg, mis Teile pakume, ei saa närtsima”), siis luuletaja kõneleb mina-positsioonilt oma kodunurme lilledest: „Pärjaks Sulle punun / Lilled kaunimad, / Mis mu kodu nurme, / Aasa ehivad.”
Hoolimata autoripositsiooni erinevusest on luuletus väga tihedas dialoogis Hurda aruandega – pea igale luuletaja reale võib kõrvale seada sarnase rea Hurdalt. Nii näiteks on luulevormi valatud mitmed rahvaluulekogumise kirjeldamiseks kasutatavad metafoorid. On nii kogumistöö võrdlus põllutööga, lillede korjamisega kui ka varjatusest valguse kätte toomisega (vrd Valk 2004; Kikas 2013), ent kõige kõnekamaks paralleeliks aruannete ja luuletuse vahel on hoopiski nende viis Maasenit esitleda.Luuletus kätkeb viiteid samasugusele Maasenile, nagu kohtame Hurda aruannetes. See on pühendatud „Virgale vanavara korjajale…” ning sama epiteeti kohtame ka luuleridades: „Vara koidu valgel / virgalt astsid sa.” Luuletuse „Sina” ei ole kõhklev-kahtlev või lapselikult siiras, esiplaanil on taas kord koguja kohusetundlikkus ja virkus.
Kokkuvõtteks
Helene Maasen oli mitmes mõttes väga eripärane rahvaluulekoguja. Ta kuulus väikesearvulisse naiskogujate rühma, ta oli teistest kaastöölistest enam haritud, hoidis pisikeste, kuid sageli läkitatud rahvaluulesaadetistega Hurdaga tihedat sidet, võttis kogumistööd suure isikliku kirega ning hoidus rahvuslikust paatosest. Ühtlasi oli Maasen ka tüüpiline koguja: suhtluses Hurdaga rõhutas ta neid eristavat sotsiaalset hierarhiat, tõi esile oma kogutud materjali vähesust, pidas Hurdaga aru erinevate folkloorivormide sobivuse üle ning üritas lisada ainest, mida teadis Hurdale mitte meeldivat.
Käesoleva artikli tõukeks oli üks Maaseni kogumistöö silmatorkav joon ehk tiheda kontakti hoidmine, mis väljendus nii saadetiste kui ka kirjade rohkuses. Just selle iseärasuse tõttu oli ta heaks lähtepunktiks uurimaks rahvaluulekogumise epistolaarset konteksti, s.o kirjalikku kommunikatsiooni kahe inimese (koguja ja kogumise organiseerija) vahel. Ehkki paljud teemad, mis Maaseni kirjades esile tulid, on olemas ka teiste kaastööliste omades, muudab tema juhtumi põnevaks materjali tihedus, mis võimaldab näha diakroonilist mõõdet, suhete arengut.
Nagu teistegi korrespondentide jaoks, oli rahvaluulesaadetistele lisatud kirjadel Maaseni jaoks mitmene roll. Esmane oli kogumistöö praktilise poole arutamine – see teema sugenes tema ja Hurda suhtlusesse Hurda initsiatiivil, kui viimane vastas Maaseni esimesele korjandusele täpsemate kogumisjuhistega. Maasen lisas omalt poolt küsimused kogutava moraalsusest, kogumistöö aktiivsusest ning suhetest teiste kaastöölistega. Ent mida aeg edasi, seda kaugemale liikusid kirjad Hurda algatatud praktilistest küsimustest. Maasen haaras kinni võimalusest arutleda selle üle, miks ta kogub, ning kui oluline kogumistöös osalemine tema jaoks on. Ehkki ta neile teemadele Hurdalt kunagi võrreldavat isiklikku vastust ei saanud, võis Maasen kirjade kirjutamise kaudu sõnastada teemasid ja emotsioone, millest tal tõenäoliselt kellegi teisega rääkida ei olnud.
Rahvaluulekogumisse kätketud kommunikatsiooni puhul väärib rõhutamist selle paiknemine avaliku ja privaatse äärmiselt ebaselgel piiril, mille täpne asukoht sõltus nii koguja ambitsioonidest kui ka Hurda valikutest. Helene Maaseni kirjavahetuses on selgelt näha teemasid, mis läbivad nii avalikku kui ka privaatset sfääri (nt rahvaluule vanus), ning teemasid, mis erinevatel põhjustel jäävad vaid erakirjade tasandile (moraalsus, isiklikud tunded). Maaseni suhe avaliku kirjaruumiga on ambivalentne. Rahvaluule kogumises osalemine (täpsemalt viimasega kaasnev mainimine aruandes) oli tema esimene isiklikum kokkupuude avalikkusega. Kuid kogumistööga samaaegselt asus ta tegema ka kaastööd erinevatele ajalehtedele ning on näha, kuidas ajakirjandusele tehtava töö intensiivistudes hakkab rahvaluulekogumine järk-järgult vähenema. Tõsi, mitte päris kohe, sest hääbumisele eelneb Maaseni kõige intensiivsem ja kõige emotsionaalsemate kirjadega täidetud aasta kogumistööd. Oluline on seegi, et Maaseni suhe avalikkusega pole rahvaluulekogumise ja hilisema ajalehekaastöö kontekstis päris sama. Neist esimeses jõuab ta avalikkusse küll oma pärisnime all, kuid teiste poolt vahendatuna. Teises etapis on näha tema enda kirjapandud sõnad, kuid ta ise teatud mõttes kaob – enamik tema ajakirjanikutööst on tehtud erinevate varjunimede all.
Artikli valmimist on toetanud Euroopa Liit Euroopa Regionaalarengu Fondi kaudu (Eesti-uuringute Tippkeskus), see on seotud Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi uurimisprojektiga IUT 22-5 „Folkloori narratiivsed ja usundilised aspektid” ja riikliku programmiga EKKM14-389 „Eesti keel ja kultuurimälu”.
Keywords: folklore collecting, epistolary culture, Helene Maasen, Jakob Hurt
The article is based on the correspondence between folklorist Jakob Hurt (1839–1907) and local folklore collector Helene Maasen (1869–1933). My main aim is to analyse the way Hurt communicated with his co-workers and to see how this communication was divided between public (reports about folklore collecting published in newspapers) and private spheres (letters). Maasen was one of the most prolific female co-workers of Hurt – in the years 1888–1896 she sent in 1150 pages of folkloric materials (tales, songs, minor forms etc.). Besides folklore she also sent Hurt several letters; some of them dealt with practical matters (what to collect), while in others she reflected quite emotionally on her role as a folklore collector. The article addresses the subjects that come up in their correspondence, showing that there were topics which were discussed equally in public and private spheres (for example the questions connected with the age of the songs), and those that were only discussed privately (for example the moral contents of the tales). Besides those themes, we can see how Maasen positions herself as a folklore collector, wavering between self-diminution (stressing the scarcity of her collected material) and sincere and heartfelt happiness about what she is doing. Compared to that ambivalence, the representations of Maasen in Hurt’s newspaper reports are rather plain – she is always referred to as a ‘diligent maiden’.
Katre Kikas (b. 1981), MA, Estonian Literary Museum, Department of Folklore, Researcher; University of Tartu, Doctoral Student, firstname.lastname@example.org" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#231 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-04-05 12:40:09" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(4) "EEST" } ["reference"]=> string(12977) "
A n d e r s o n, Benedict 1991. Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism. London–New York: Verso.
A n t t o n e n, Pertti J. 2005. Tradition through Modernity. Postmodernism and the Nation-State in Folklore Scholarship. Helsinki: Finnish Literature Society.
B a r t o n, David, H a l l, Nigel 2000. Introduction. – Letter Writing as a Social Practice. Toim David Barton, Nigel Hall. Amsterdam – Philadelphia: John Benjamin Publishing Company, lk 1–14.
B r i g g s, Charles L. 1993. Metadiscursive practices and scholarly authority in folkloristics. – Journal of American Folklore, kd 106, nr 422, lk 387–434.
G r ü n f e l d t, P. 1897. Uus mõistlik seltsiline. Tarviline õpetus igale noorele inimesele. Tartu: Trükitud J. Mäesepp’a kuluga.
H a a v a, Anna 2014. Rändaja Anna. Anna Haava kirjad Elise Aunale, Mari Raamotile ja Juhan Luigale. Koostanud Sirje Endre. Tallinn: SEJS.
H u r t, Jakob 1871. Eesti Aleksandri-kool. Üks tähtis kuulutus ja palve kõigile Eestirahvale. – Eesti Postimees 1. XII.
H u r t, Jakob 1888a. Kolmas aruanne Eesti vana vara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 28. aprill 1888. – Olevik 2. V; Postimees 3. V.
H u r t, Jakob 1888b. Neljas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 18. mail 1888. – Olevik 23. V; Postimees 21. V.
H u r t, Jakob 1888c. Viies aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 1. juuni 1888. – Olevik 6. VI; Postimees 6. VI.
H u r t, Jakob 1888d. Kaheksas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 29. juuni 1888. – Olevik 1. VIII; Postimees 30. VII.
H u r t, Jakob 1888e. Üheksas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 10. augustil 1888. – Olevik 15. VIII; Postimees 13. VIII.
H u r t, Jakob 1888f. Kümnes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 8. septembril 1888. – Olevik 12. IX; Postimees 10. IX.
H u r t, Jakob 1888g. Kolmasteistkümnes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 6. oktobril 1888. – Olevik 10. X; Postimees 11. X.
H u r t, Jakob 1888h. Neljasteistkümnes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keele murrete uurimisest. 20. oktobril 1888. – Olevik 24. X; Postimees 25. X.
H u r t, Jakob 1888i. Viiestõistkümnes aruanne Eesti vanavarakorjamisest ja keelemurrete uurimisest. 27. oktobril 1888. – Olevik 31. X, 7. XI; Postimees 1. XI, 3. XI.
H u r t, Jakob 1889a. Kaheskümnes neljas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 10. veebruaril 1889. – Olevik 13. II; Postimees 18. II, 21. II.
H u r t, Jakob 1889b. Kolmaskümnes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 23. märtsil 1889. – Olevik 27. III; Postimees 30. III.
H u r t, Jakob 1889c. Kolmaskümnes esimene aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 30. märtsil 1889. – Olevik 3. IV; Postimees 4. IV, 8. IV.
H u r t, Jakob 1889d. Kolmaskümnes kolmas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 20. aprilil 1889. – Olevik 24. IV; Postimees 25. IV.
H u r t, Jakob 1889e. Neljaskümnes seitsmes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 20. september 1889. – Olevik 2. X; Postimees 3. X, 5. X.
H u r t, Jakob 1889f. Viieskümnes tõine aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 30. novembril 1889. – Olevik 4. XII; Postimees 16. I 1890.
H u r t, Jakob 1889g. Viieskümnes neljas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 14. detsembril 1889. – Olevik 18. XII; Postimees 8. II 1890.
H u r t, Jakob 1890a. Kuueskümnes esimene aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 2. mail 1890. – Olevik 7. V; Postimees 12. V.
H u r t, Jakob 1890b. Kuueskümnes viies aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 8. septembril 1890. – Olevik 24. IX; Postimees 9. X.
H u r t, Jakob 1890c. Kuueskümnes seitsmes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 12. detsembril 1890. – Olevik 17. XII, 21. XII; Postimees 10. I, 15. I 1891.
H u r t, Jakob 1891a. Kuueskümnes üheksas aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 20. veebruaril 1891. – Olevik 4. III; Postimees 7. III.
H u r t Jakob 1891b. Seitsmeskümnes aruanne Eesti vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 24. aprill 1891. – Olevik 6. V; Postimees 7. V.
H u r t, Jakob 1892. Seitsmeskümnes üheksas aruanne Eesti rahva vanavara korjamisest ja keelemurrete uurimisest. 8. juunil 1892. – Olevik 15. VI; Postimees 11. VI.
J a k o b s o n, Peeter 1889. Kirjakirjutaja ehk juhatus, kuidasviisi tuleb mitmesugusi kirjasi, kontrahtisi, kvitungisi, võla- ja volikirjasi, testamentisi, rehnungisi ja vekslid kirjutada. Kirja pannud P. Jakobson. Rakvere: G. Ruhs.
K a l k u n, Andreas 2015. „Rohgem ei tiija mina teile kirjuda.” Kirjavormelid ning peresuhete kajastused Jakob Ploomi sõjakirjades. – Esimene maailmasõda eesti kultuuris. (Tallinna Ülikooli Eesti Keele ja Kultuuri Instituudi Toimetised 17.) Toim Mirjam Hinrikus, Ave Mattheus. Tallinn: Tallinna Ülikool, Eesti TA Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus, lk 116–144.
K i k a s, Katre 2013. Ajakirjandus Jakob Hurda ja Matthias Johann Eiseni tegevuse mõtestajana. – Keel ja Kirjandus, nr 5, lk 333−350.
K i k a s, Katre 2014. Folklore collecting as vernacular literacy: establishing a social position for writing in the 1890s Estonia. – Vernacular Literacies – Past, Present and Future. Toim A-C. Edlund, S. Haugen, L-E. Edlund. Umeå: Umeå University, lk 221–235.
K i k a s, Katre 2015. Matthias Johann Eisen ja tema kaastöölised seitsme Moosese pärimust piiritlemas – Keel ja Kirjandus, nr 10, lk 711−727.
K o r b, Anu 2013. Rahvaluule osakonna Siberi kaastöölise Rosalie Ottessoni ja teadurite-arhivaaride dialoog aastatel 1969–1976. – Mäetagused. Elektrooniline ajakiri, nr 54, lk 7−26.
K r i k m a n n, Arvo, S a r v, Ingrid 1988. Eesti vanasõnad. IV. Lisad. Tallinn: Eesti Raamat.
K u i s m i n, Anna 2013. Rahvaan runot. Tuli taas kynälle kyyti. – Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Toim Lea Laitinen, Kati Mikkola. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, lk 185–214.
K u r k i, Tuulikki 2002. Heikki Meriläinen ja keskusteluja kansanperinteestä. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
L a i t i n e n, Lea, N o r d l u n d, Taru 2013. Language from below? Indexing identities in the writings of common people in 19th-century Finland. – Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Toim L. Laitinen, Kati Mikkola. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, lk 169–189.
M i k k o l a, Kati 2013a. Kansanrunouden kokoelmat. Kerääjinä kuuliaisia avustajia ja visionäärejä. – Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Toim Lea Laitinen, Kati Mikkola. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, lk 337–378.
M i k k o l a, Kati 2013b. Self-taught collectors of folklore and their challenge to archival authority. – White Field, Black Seeds. Nordic Literacy Practices in the Long Nineteenth Century. Toim Anna Kuismin, M. J. Driscoll. Helsinki: Finnish Literature Society, lk 146–157.
N o r d l u n d, Taru 2013. Kirjeet. Keskustelua yli ajan ja paikan. – Kansanrunouden kokoelmat. Kerääjinä kuuliaisia avustajia ja visionäärejä. – Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Toim Lea Laitinen, Kati Mikkola. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, lk 107–138.
O. 1891. Virgale vanavara korjajale. Helene Maasen’ile südamelikuks tänu tunnistuseks, tema viljarikka töö eest. – Eesti Postimees 10. V.
P i n o, Veera 1989. Leena Kase-Kaur – rahvalaulik, rahvaluulekoguja, Jakob Hurda kaastööline. – Paar sammukest eesti kirjanduse uurimise teed. Uurimusi Jakob Hurda 150. sünniaastapäevaks. Tallinn: Eesti Raamat, lk 41–79.
P õ l d m ä e, Rudolf 1959. Kirikutegelaste vastuolusid Jakob Hurda rahvaluulekogumisega. – Keel ja Kirjandus, nr 7, lk 409–421.
P õ l d m ä e, Rudolf 1986. Jakob Hurda koostööst korrespondentidega. – Keel ja Kirjandus, nr 12, lk 726–735.
P õ l d m ä e, Rudolf 1989. Materjale J. Hurda vanavara kogumise loost. – Paar sammukest eesti kirjanduse uurimise teed: uurimusi ja materjale, 12. kd. Uurimusi Jakob Hurda 150. sünniaastapäevaks. Tallinn: Eesti Raamat, lk 10–40.
S a u k a s, Rein 2003. Matthias Johann Eisen mõistatuste koguja ja publitseerijana 1869–1890. – Mäetagused, nr 21, lk 85–140.
S a u k a s, Rein, K r i k m a n n, Arvo 2012. Eesti mõistatused. III: 1. Kogujate register. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseumi Teaduskirjastus.
S h e r i d a n, Dorothy, S t r e e t, Brian, Bloom, David 2000. Writing Ourselves. Mass-Observation and Literacy Practices. New Jersey: Hampton Press inc.
S t a r k, Laura 2013. Sanomalehtien maaseutukirjeet. Itseilmaisun into ja lehdistön portinvartijat. – Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Toim Lea Laitinen, Kati Mikkola. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, lk 145–177.
S u b u r g, Lilli 1889. Vanavara korjamisest. – Linda, nr 6, lk 413.
T õ n i s s o n, Mats 1892. Aadressid ja Proovi-kirjad. Õpetus, kuidas kõiksugused aadressid ja kirjad tulevad kirjutada. Nimelt: palvekirjad kohtudele ja ülematele, sugulastele ning tutvatele, kontrahid, protokollid, võla-kirjad, kviitungid ja muud. Eesti ja Vene-keeles. Tallinn: Trükitud G. Pihlaka kuluga.
V a l k, Ülo 2004. On the discursive foundations of Estonian folkloristics: a farmer’s field of vision. – Everyday Life and Cultural Patterns: International Festschrift for Elle Vunder. (Studies in Folk Culture 3.) Toim Ene Kõresaar, Art Leete. Tartu: Tartu University Press, lk 265–272.
V i i d a l e p p [Viidebaum], Richard 1934. Jakob Hurda kaastöölistest. – Eesti Rahva Muuseumi aastaraamat IX–X, 1933/4. Tartu: Sihtasutis „Eesti Rahva Muuseum”, lk 231–254.
W h y m a n, Susan 2009. The Pen and the People. English Letter Writers 1660–1800. Oxford: Oxford University Press." ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#321 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(80) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "4" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#322 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-04-03 18:24:00" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(4) "EEST" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Lembit Vaba. Sõna sisse minek. (Eesti Teaduste Akadeemia Emakeele Seltsi toimetised 73.) Tallinn: Eesti Teaduste Akadeemia Emakeele Selts, 2015. 495 lk.
Oma auliikme Lembit Vaba juubeli puhul on Emakeele Selts välja andnud tema artiklikogumiku „Sõna sisse minek”. Raamatusse on Lembit Vaba valinud aastail 1989–2015 valminud 47 kirjatööd, jagades need kolme ossa: „Balti-läänemeresoome keelekontaktid” (lk 13–206), „Läti-eesti-liivi ja eesti-liivi-läti kontaktid” (lk 207–334) ning „Sõnal on sõlmed sees” (lk 335–442). Peale eestikeelsete tekstide on kogumikus 12 saksaeelset ja nii soome, läti kui ka inglise keeles üks artikkel. Need teadustööd on varem ilmunud umbes 20 ajakirjas või raamatus, kusjuures kokku üle poole kas Keeles ja Kirjanduses (15 artiklit) või Linguistica Uralicas (10). Raamatu lõpetavad artiklites kasutatud lühendite (lk 423–428), kirjanduse (lk 429–471) ja võrgumaterjalide nimestik (lk 471–472) ning Lembit Vaba aastail 1973–2015 ilmunud tööde loetelu (lk 473–495). Juhiksin tähelepanu ka raamatu tagakaanetekstile, kust saab selgust, miks raamatul on just niisugune pealkiri.
Lembit Vaba kaks varasemat teadusraamatut „Läti laensõnad eesti keeles” (Tallinn: Valgus, 1977) ja „Uurimusi läti-eesti keelesuhetest” (Tallinn–Tampere: Eesti Keele Instituut, 1997) keskendusid läti laenudele ja kontaktidele, siin tutvustatavas raamatus aga on esiplaanil neist vanemad balti-läänemeresoome sidemed. Raamatu ja selle esimese osa juhatab sisse põhjalik, algselt 2011. aastal Keeles ja Kirjanduses avaldatud artikkel „Balti laenude uurimine avab meie kauget minevikku”. Selles antakse ülevaade balti keeltest ja balti-läänemeresoome kontaktide iseloomust ja nende uurimisloost ning laenude kronoloogiast, häälikustruktuurist, erivanuselistest kihistustest ja tähendusrühmadest jmt, aga samuti läänemeresoome keelte balti laenude tähtsusest balti keelte häälikuloo uurimisel. Enam-vähem samu teemasid käsitleb kokkusurutumalt ka teine, ingliskeelne artikkel, mis põhineb 2010. aastal XI fennougristide kongressil peetud ettekandel. Esimese osa ülejäänud artiklid on peale mõne üksiku ilmunud juba enne 2010. aastat. Niisiis on nad lisaks teiste uurijate panusele ja Lembit Vaba veel varasematele töödele samuti olulisel määral nende kahe üldistava artikli aluseks. Ometigi võib väita, et selle raamatu kontekstis moodustavad nood 26 artiklit vastupidi justkui kahe ülevaate laienduse.
Nii laiendavad ja täpsustavad seisukohta, et balti laene esineb küllaltki tihti tähendusrühmiti, artiklid „Balti laenud läänemeresoome maastikusõnavaras”, „Balti fragment eesti mesindussõnavaras”, „Kolm eventuaalset balti verbilaenu läänemeresoome keelte lõunarühmas: kurtma, kõngema, kärvama”, „Kust on tulnud meie langud?”, „rend ja laud. Kisklauast söögilauaks”. Osa mainitud artikleist rõhutab ka laenude levikuandmete olulisust, mida käsitleb veel artikkel „Über eine Wortgruppe baltischer Herkunft mit südestnischer Verbreitung” („Ühest balti päritolu lõunaeestilise levikuga sõnarühmast”). Seisukohale, et balti laenudes ilmnevad teatavad kindlad häälikulised ja fonotaktilised seigad, annavad üksikasjalikuma kinnituse artiklid „Sõnasisese Cm-järjendiga baltismid välmas ja värm”, „Heinrich Gösekeni sõnaraamatu hermet ja hürn”, „Lms pahmas balti päritolust”, „Ee varn, sm vaarna jt. võimalikust balti algupärast”, „Zu den baltischen m-Deverbalen in den ostseefinnischen Sprachen” („Balti m-tunnuseliste verbaalnoomenite laenamisest läänemeresoome keeltesse”), „Über die baltische Herkunft von est. rühm und seine ostseefinnischen Entsprechungen” („Sõna rühm ja selle läänemeresoome vastete balti päritolust”), „vagel – kas etümoloogiline umbsõlm?” jt. Üsna mitu juba mainitud artiklit juhivad tähelepanu ka sellele, kui olulist infot annavad läänemeresoome balti laenud balti keelte häälikuajaloo kohta, otsesemalt võib lisaks muule sellest lugeda näiteks artiklitest „Ostseefinnishes meri ’Meer’ – doch ein baltisches Lehnwort” („Läänemeresoome meri on ikkagi balti laensõna”) ja „Kust on tulnud meie langud?”.
Lembit Vaba artiklid paistavadki silma selle poolest, et nad on väga üksikasjalikud, neis on alati esitatud käsitletavate läänemeresoome sõnade ning nende läti ja leedu vastete ammendav loetelu ja analüüs, aga samal ajal on ka iga üksiksõna käsitlus (singas, katt, näri, keris, käblik, kähr, rahe, õisvesi) seostatud eespool mainitud laiema häälikulise, semantilise ja geograafilise taustaga. Niisviisi on tema artiklikogumik – peale selle, et teeb kokkuvõtte 27 aasta tööst – ühtlasi läänemeresoome balti laenude uurimise ja avastamise käsiraamat.
Kogumiku teine osa „Läti-eesti-liivi ja eesti-liivi-läti kontaktid” algab artikliga „Kuidas läti-eesti keelekontakt on mõjutanud eesti murdekeele grammatikat ja sõnamoodustust”, kust selgub, et läti mõju on olnud tugev või tuntav Leivu ja Lutsi keelesaarte murrakus, teiste eesti murrete puhul aga piirdunud peamiselt ainult Lätiga piirnevate Hargla, Karula ja Rõuge kihelkonnaga. Kolmes artiklis vaadeldakse, kuidas on läänemeresoome keeled mõjutanud läti keelt. „Läti keel läänemeresoome luubi all” annab läti keele ja selle ajaloo lühiiseloomustuse ning vaatleb läänemeresoome (liivi ja eesti) mõju ja laene ning läänemeresoome-läti ühisarenguid nii foneetika, morfoloogia, sõnamoodustuse kui ka süntaksi tasandil. Läänemeresoome laensõnu ja läänemeresoome-läti sõnavaralisi seoseid üldisemalt käsitlevad artiklid „Über Probleme bei der Erforschung der ostseefinnisch-lettischen lexikalischen Beziehungen” („Läänemeresoome-läti leksikaalsete suhete uurimise probleemidest”) ja „Kā tālāk? Dažas domas par Baltijas jūras somu valodu aizguvumu pētīšanu latviešu valodā” („Kuidas edasi? Mõningaid mõtteid läti keele läänemeresoome laenude uurimisest”). Ehk oleks võinud kaaluda selle artikli eesti keelde tõlkimist? Mõni algselt soome või saksa keeles ilmunud artikkel on ju tõlgitud (või avaldatud nende tõlkimiseelne eestikeelne variant?), aga neid keeli mõistetakse Eestis ometi paremini kui läti keelt. Tegemist on küll teadusraamatuga, kuid võib arvata, et ta äratab ka laiemat huvi ja et nii mõnigi lugeja tahaks rohkem teada just seda, kuidas eesti keel läti keelt on mõjutanud. Olgu niisiis artikli tutvustamiseks esitatud siin vahepealkirjade tõlked: „Kas laenud või substraat?”, „Kas häälikuasendused on järjekindlad?”, „Baltisaksa keel vahendajakeelena”, „Häälikuasendused laenuallika ja laenamisaja fikseerijana”, „Lõunaeesti murrete läti kontaktid”, „Võtmesõna kreevinid”, „Mida ikkagi deskriptiivsõnadega peale hakata?”. Sõnavarateemaga on seotud ka kolm retsensiooni: „Mis on läti meteoroloogilises sõnavaras pärit läänemeresoome keeltest ja vastupidi” analüüsib Benita Laumane 2005. aastal avaldatud vastavasisulist mahukat uurimust, „Liivi keel elab edasi läti slängis” tutvustab 2005. aastal ilmunud läti slängi sõnastikku põhiliselt liivi keelest lähtudes ja „Läti slängi sõnaraamatust eesti slängi(uurimise) taustal” – 2006. aastal ilmunud sõnaraamatut eesti keelt silmas pidades. Otsesemalt liivi keele kesksed on „Kura kaja liivi keeles”, millest ilmneb liivi keele olulisus XVII sajandi alguseks hääbunud kura keele häälikuehituse ja sõnavara uurimisel, ning kogumiku selle osa ainuke üksiksõna käsitlus, milles esitatakse liivi adverbile paldīn ’praegu, nüüd’ läti etümoloogia. Teistest artiklitest eristub mõneti oma teema poolest „Eesti-läti kakskeelsusest Valgas. Vaade ajalukku”, kust saab teavet ka Valga ajaloo ja eesti-läti etnilise piiri kujunemise kohta.
Raamatu kolmas osa „Sõnal on sõlmed sees”, kuhu Lembit Vaba on koondanud sõnavara ja selle päritolu uurimisega seotud üldisemaid käsitlusi, algab saksakeelse artikliga, milles analüüsitakse eesti keele näitel läänemeresoome laensõnavaras toimunud sõnaalguliste konsonantühendite asendusi (ühe või kahe konsonandi väljajätt, vokaali lisamine). Selle teemaga haakub ka raamatu esimese osa artikkel „Ergänzungen zur Substitution des baltischen wortanlautenden *st” („Täiendusi balti sõnaalgulise *st asendamise kohta”). Sõnasiseste konsonantidega tegeleb kaks artiklit, vastavalt nasaalide ning r-i kao ja lisandumisega nii meie oma sõnavaras kui ka laenudes. Artikkel „Need tüütud putukad” võtab vaatluse alla tähendusrühma, kus on suurel hulgal laensõnu: kirja- ja murdekeeles on indoiraani, balti, läti, vene, (alam)saksa, rootsi, soome, võib-olla poola ning piiblitõlgetes ka heebrea päritolu putukanimetusi. Mitmes artiklis esitatakse taas sõnaetümoloogiaid: saba (k.a selle tuletised), sarn, sarnane, sülem, kusal, räni, kreml. Selle teema ja kogu raamatu viimaseks artikliks on „Sõna sõlmed. Etümoloogilisi märkmeid üsked jt. ’tuulamata vili’ kohta”, kus arutletakse mõne sellise sõna päritolu üle, mille laenuallikas ei ole üheselt selge.
„Sõna sisse minek” annab Lembit Vaba viimase paari aastakümne teadustööst mitmekülgse ülevaate. Ent on väga loomulik, et tema töö jätkub, pärast selle raamatu trükkiandmist on ilmunud tal mitu kirjutist nii Keeles ja Kirjanduses kui ka mujal, sealhulgas läänemeresoome balti laenude olulisest rollist balti vokaalisüsteemi arengu selgitamisel(1) ning sõna lõõts etümoloogia(2), mis on erilise tähtsusega avastus, sest pakub lisatoe sõna mets balti päritolu kinnituseks.
1. Vyvyan Evans. The Crucible of Language. Cambridge: Cambridge University Press, 2015. 359 lk.
2. Arefeh Farzindar, Diana Inkpen. Natural Language Processing for Social Media. (Synthesis Lectures on Human Language Technologies 30.) San Rafael: Morgan & Claypool Publishers, 2015. 146 lk.
3. Bing Liu. Sentiment Analysis. Mining Opinions, Sentiments, and Emotions. Cambridge: Cambridge University Press, 2015. 367 lk.
4. Natural Language Generation in Interactive Systems. Toimetanud Amanda Stent, Srinivas Bangalore. Cambridge: Cambridge University Press, 2014. 363 lk.
5. Rainer Schulze, Hanna Pishwa. The Exercise of Power in Communication. Devices, Reception and Reaction. Basingstoke–New York:Palgrave Macmillan, 2015. 337 lk.
Järgnevas ülevaateartiklis kirjeldame viithiljuti ilmunud (ja TÜ raamatukokku tellitud-saabunud) raamatut. Põhjus, miks neid koos käsitleme, on neid ühendav teema. Kõige lihtsamini võib seda iseloomustada väljendiga „inimsuhtlus ja selle analüüs”, kuid vahetu põhjus on see, et need raamatud (täpsemini 2–4) esindavat üht suhteliselt uut, kuid seejuures selgelt piiritletavat suunda selles valdkonnas. Selleks on suhtlusviisid, kus suhtlusvahendiks on keel, suhtluskeskkond on sotsiaalmeedia ning selle analüüsi- ja uurimisvahendina kasutatakse tekstide arvutitöötluse meetodeid. Nende raamatute kaudu püüame anda ülevaate selle temaatika käsitlemisest, probleemidest ja praegusest seisust. Ühtlasi loodame selgitada, miks see temaatika KK lugejale oluline on.
Kuivõrd inimloomus on eeldatavasti jäänud samaks, nagu ta aastatuhandeid on olnud, on vaadeldav probleem selline, mida ei lahenda suhtlusuurijad ega keeleteadlased omaette. Keel ja selle kasutus tuleb siduda kehtivate suhtlusvajadustega. Kunagi (nt kiviajal) olid selleks omad igapäevategevused, nüüd hakkamasaamine tänapäevase tsivilisatsiooni keskkonnas. Miski siiski seob neid keelekasutusi. Ja kui neid kasutusi tahetakse uurida, siis nüüd on lisandunud informaatikud-andmetöötlejad, seejuures võtmetegijatena. Siit ka siinse ülevaate algtõuge ja raamatute valik. Ülevaate esitame küll raamatute kaupa, kuid iga raamatu üldraamist nopime välja meid huvitava temaatikaga haakuva materjali ja keskendume sellele. Ning lisaks – ja see on ülevaate üks omaette eesmärke – kirjeldame, mida on sama problemaatika käsitlemisel Eestis ja konkreetselt eestikeelse andmestiku käsitlemisel tehtud.
1. Keel ja vaim kui tähenduse loojad
Vyvyan Evansi raamatu „Keele sulatusnõu” valisime ülevaate sissejuhatavaks teoseks mitte niivõrd sellepärast, et see on seni üks viimaseid ülevaateraamatuid kognitiivsest keeleteadusest, kuivõrd seetõttu, et selles on inimkeele ja eriti selle tähendussüsteemi käsitluses rõhk mitte inimese individuaalse maailmatunnetuse rollil selle süsteemi arengus selliseks, nagu see on, vaid inimliigi sotsiaalsel toimimiselja sellega seotud eripäraste isikutevaheliste suhtlemisviiside rollil selles toimimises (mis muuhulgas päädivad ka tänapäevases sotsiaalmeedias).
Evansi keskne idee sisaldub juba raamatu pealkirjas: keele kui inimeste suhtlusvahendi sündi evolutsioonis ei saa kujutada mingi omaette sündmuse või protsessina, keel on mitme evolutsioonis koos kulgenud protsessi ühistulemus, sulam. Hästi lihtsalt võib seda kontseptsiooni kirjeldada järgmiselt (märgitagu, et kontseptsiooni kui terviku autor ei ole Evans, seda on pakkunud ja arutanud ka mitmed evolutsiooniteoreetikud): 1) tänapäevainimese eellaste sotsiaalses evolutsioonis toimunud muutused tekitasid vajaduse muutunud keskkonnale vastava suhtlusvahendi järele ja määrasid ühtlasi nõuded, mida see pidi rahuldama; 2) bioloogilise evolutsiooni tulemusel kujunesid vajalik neurobioloogiline aparaat ja anatoomilised struktuurid ning 3) kultuuriline evolutsioon mõjutas seda, missuguse konkreetse vormi uus suhtlusvahend – inimkeel – erinevates populatsioonides omandas.
Algtõuge tuli niisiis sootsiumi liikmete vahelistes suhetes ja suhtluses toimunud evolutsioonilisest muutusest. Ja siinses kontekstis ongi esmatähtis, milles see muutus väidetavalt seisnes. See seisnes eelkõige sootsiumi liikmete vaheliste suhete ja neile tugineva koostöö iseloomus, mis ühelt poolt avaldus üksteise individuaalsete soovide-taotluste-eelistuste tundmises ja arvestamises mingi ühisettevõtmise (nt jahilkäigu) kavandamisel ning teostamisel ja teiselt poolt ka tulemuste (saagi) jagamisel (ka nt paljud kiskjad tegutsevad saagi hankimisel koordineeritult, kuid tabatud saagi jagamisel osalenute „panused” ei mängi rolli, kehtib tugevama õigus). Uue liigi eripära esiletoomiseks kasutatav tüüptermin on cooperative species ehk siis bioloogiline liik, kelle määratlevaks tunnuseks on koostöö-, ühistegevusvõime. Ühistegevus ei avaldunud mitte ainult ühistes ettevõtmistes, nagu toidu hankimine, vaid ka kogemuste, teadmiste teadlikus jagamises, ja seda indiviidide tasemel.
Siin tulevadki sisse Evansi käsitluse kesksed mõisted: tähendus (ingl meaning)javaim (mind); ja alles nende kaudu keel kui uue liigi suhtlusvahend. Raamatu 11 peatükki on jagatud kolme ossa ning iga osa keskne mõiste on tähendus: tähenduse välistamatus (ineffability of meaning), tähenduse roll vaimus (meaning in mind) ja tähenduse roll keeles (meaning in language). Tõsi, eesti keele tähendus ei kata siin kaugeltki kõiki inglise mõiste meaning tähendusi. Näiteks tegevuste vastena on eesti keeles kasutusel pigem mõte (mis on selle (tegevuse) mõte?, mis mõttega ta seda tegi?, mida sa sellega (öelduga) mõtled?). Kui jätta detailid kõrvale, siis võib raamatus esitatud arutluskäigu kokku võtta järgmiselt.
Võib ilmselt öelda, et ka sotsiaalmeedias saavad kõik need aspektid kokku.
2. Sotsiaalmeedia analüüs
Kaks raamatut (Farzindar ja Inkpen 2015; Liu 2015) käsitlevad otseselt sotsiaalmeedia analüüsi. Viimastel aastatel on sotsiaalne suhtlus veebis plahvatuslikult suurendanud nn kasutajate genereeritud sisu mahtu ja variatiivsust. Andmete allikateks on sotsiaalvõrgustikud (Facebook, MySpace), blogid ja mikroblogid (Twitter), foorumid, netikommentaariumid jms. See keelematerjal avab uued võimalused ka sotsiaalse käitumise uurimiseks, mille eesmärk on luua sotsiaalselt intelligentseid suhtlussüsteeme. Sotsiaalmeedia analüüsil on mitmesuguseid praktilisi rakendusi: ettevõtluses (toodete ja teenuste soovitamine, meelelahutustööstus), poliitikas (nt valimistulemuste ennustamine), tervishoius (haiguste avastamine ja ennetamine), kaitses ja julgeolekus (kriiside ennetamine) jm. Tähtsal kohal on kasutaja modelleerimine soo, rahvuse, poliitilise orientatsiooni, terviseseisundi jms alusel.
2.1. Automaatne keeletöötlus sotsiaalmeedia analüüsis
Arefeh Farzindar ja Diana Inkpen rõhutavad oma raamatus „Loomuliku keele automaattöötlus sotsiaalmeedia jaoks”, et see valdkond nõuab traditsiooniliste meetodite kohandamist ja uute meetodite arendamist, sest erinevalt traditsioonilisest tekstist on sotsiaalmeedia tekst reaalajas postitatud sotsiaalne vestlus. Tekstid on struktureerimata, kirjutatud erinevate inimeste poolt erinevates formaatides, mitmes keeles ja erinevas stiilis, sageli esinevad keelevead ja släng, mistõttu on enne automaatset sisuanalüüsi vaja tekstide eeltöötlust.
Töö algab tüüpiliselt korpuse kogumisest ja märgendamisest, sest sageli kasutatakse analüüsis nn juhendatud masinõpet (tehisõpet), kus arvuti õpib teksti sisu analüüsima märgendatud treeningandmete alusel. Korpuse tekstide eeltöötlusel eraldatakse sõnavormid, morfoloogilisel analüüsil märgendatakse sõnaliigid jms, leitakse analüsaatorile tundmatud sõnad ja parandatakse õigekirjavead. Seejärel määratakse lausepiirid ja viiakse läbi lausete süntaktiline analüüs, märgendatakse nimeüksused, identifitseeritakse keeled, kui tegu on mitmekeelse tekstiga. Kõigi nende ülesannete täitmiseks saab küll kasutada olemasolevaid loomuliku keele automaattöötluse vahendeid, aga neid tuleb kohandada, nagu rõhutavad raamatu autorid.
Eeltöödeldud andmetest saab leida mitmesugust kasulikku infot: kasutajate geograafilisi asukohti, emotsioone ja hoiakuid, siduda üksteisega nimeüksusi jms. Teksti autori geograafilist asukohta, mis on vajalik näiteks turunduseesmärgil või võimaliku julgeolekuohu tuvastamiseks, saab määrata sotsiaalvõrgustiku teenuse tarbimiseks registreeritud kasutajaprofiili alusel. Vahel aga annavad kasutajad enda kohta valeinfot, mistõttu tuleb asukoha määramiseks teha järeldusi sotsiaalvõrgustiku taristu ja/või kasutaja tekstide sisu põhjal. Tekstides esinevate nimeüksuste sidumise tulemusel tekivad ühendatud andmed (linked data) – struktureeritud andmeressursid, mis luuakse semantilise veebi standardite kohaselt ning mida saavad kasutada automaatsed süsteemid.
Emotsioonide, arvamuste ja hoiakute tuvastamisega tegeleb uudne valdkond, mille eestikeelne nimetus võiks olla „hoiakute analüüs”, „tundmusanalüüs” või „meelestatuse analüüs” (ingl sentiment analysis, ka opinion mining(2)); ka „arvamus- ja hinnangu-uuringud”(3). See on ala, mille eesmärgiks on arvamuste ja tundmuste ekstraheerimine loomuliku keele tekstidest, kasutades arvutuslikke meetodeid.(4) Paljud hoiakute analüüsi meetodid põhinevad statistikal ja masinõppel ning kasutavad mitmesuguseid tunnuseid, nt sõnade või tähtede n-grammid, emotikonid, suurtähe info, sõnaliigi märgend, eitus (lk 50). Populaarsed statistilised meetodid on otsustuspuud (decision trees), naiivne Bayes (naïve Bayes ehk lühendina NB), tugivektormasinad (support vector machines, SVM), maksimaalne entroopia (maximal entropy), tingimuslik juhuslik väli (conditional random field), lineaarne regressioon (linear regression).
Omaette probleemina käsitlevad Farzindar ja Inkpen raamatus sarkasmi ja iroonia avastamist (nt see on küll hea seade: pärast esimest kasutamist läks rikki). Esmalt märgendatakse postitused (iroonia/mitte) ja kasutatakse liigitamisel mingit juhendatud masinõppemeetodit. Sellega sarnane on ka rämpsposti (spämmi) tuvastamine.
Sotsiaalmeedia analüüsi perspektiivikatest uurimisküsimustest on raamatus esile tõstetud järgmisi: millest inimesed räägivad sotsiaalmeedias, miks nad teevad postitusi, kuidas nad ennast väljendavad, kuidas on seotud keel ja sotsiaalvõrgustiku omadused; semantiline veeb, ontoloogiad ja valdkonnamudelid kui sotsiaalmeedia mõistmise vahendid; keel läbi vertikaalide (nt suhtlus ametiasutusega vs. sõpradega; sellega seostub ka võimu väljendamine, millest tuleb juttu tagapool), osalejate iseloomustus, käitumine sotsiaalmeedias, keele automaattöötluse tehnikad.
2.2. Hoiakute analüüs
Bing Liu käsitleb oma raamatus „Hoiakute analüüs: arvamuste, hoiakute ja emotsioonide kaeve” põhjalikult ühte valdkonda – hoiakute analüüsi: selle olemust, ülesandeid, meetodeid ja rakendusi.
Igasuguse tekstiinfo võib liigitada kaheks: faktid (kindlad teadmised) ja arvamused. Arvamusi on suhteliselt vähe uuritud, sest enne veebi tulekut nappis selleks materjali. Veeb on oluliselt muutnud inimeste vaadete ja arvamuste väljendamise viise, mistõttu on vaja luua automaatseid süsteeme arvamuste tuvastamiseks ja neist koondarvamuse loomiseks. Sellest vajadusest ongi välja kasvanud hoiakute analüüs (ehk hoiakute kaeve). Hoiakute analüüs hõlmab erinevaid uurimissuundi ja uurimisprobleeme. Üks oluline uurimisteema on toodete ja teenuste kohta väljendatud arvamuste kasulikkus.
Raamatu autor väidab, et hoiakute analüüs ei ole loomuliku keele automaattöötluse alamvaldkond, vaid on pigem omaette iseseisev loomuliku keele „minitöötlus”, sest siin on tegu semantilise analüüsi probleemiga, kus ei ole vaja teksti täielikku mõistmist (lk 14). Eesmärk on tuletada struktureerimata tekstidest struktureeritud andmed.
Hoiakud ja arvamused erinevad faktidest selle poolest, et nad on subjektiivsed. Subjektiivsus tuleneb mitmest asjaolust. Kõigepealt on inimestel erinevad kogemused. Näiteks keegi ostis teatud tüüpi kaamera ja on sellega väga rahul; tal on positiivne hoiak, meelestatus selle kaamera suhtes. Teine isik aga, kes ostis sama tüüpi kaamera, sai paraku defektiga toote ja tal on negatiivne kogemus ning seetõttu negatiivne hoiak. Teiseks võivad erinevad inimesed näha sama objekti erinevalt. Näiteks isik, kes ostis kaamera enne hinnalangust, on rahulolematu, samal ajal teine, kes ostis samasuguse kaamera pärast hinnalangust, on väga rahul.
Emotsioonid on meie subjektiivsed tundmused ja mõtted. Kui objektiivne lause väljendab faktilist infot, siis subjektiivne lause väljendab mingeid personaalseid tundmusi või arvamusi, eksplitsiitset või implitsiitset positiivset või negatiivset hoiakut.
Kõige enam on uuritud hoiakute ja subjektiivsuse liigitamist. Hoiakute analüüsi käsitletakse kui teksti klassifitseerimise probleemi: 1) hoiakut sisaldav dokument liigitatakse kas positiivset või negatiivset hoiakut väljendavaks (nn dokumendi hoiaku analüüs); 2) lause liigitatakse kas subjektiivseks, objektiivseks või neutraalseks (nn subjektiivsuse liigitamine) ning kui tegu on subjektiivse lausega, mis väljendab hoiakut, siis määratakse, kas see hoiak on positiivne, negatiivne või neutraalne (s.o lause hoiaku liigitamine).
D o k u m e n t i d e l i i g i t a m i s e l on kasutatud nii juhendatud kui ka juhendamata masinõpet. Juhendatud masinõppe meetoditest on populaarsemad (eespool mainitud) NB ja SVM. Seejuures kasutatakse tunnuseid, nagu näiteks terminid ja nende esinemissagedus, sõnaliikide märgendid, hoiakusõnad ja -fraasid, süntaktilised sõltuvused, eituse esinemine. Juhendamata masinõppel (mis erinevalt juhendatud masinõppest ei vaja eelnevalt märgendatud korpusi) on domineerivateks indikaatoriteks hoiakusõnad ja -fraasid.
L a u s e s u b j e k t i i v s u s e l i i g i t a m i s e l j a h o i a k u m ä ä r a m i s e l on kasutatud enamasti juhendatud masinõpet. Kitsaskohaks on siin käsitsitöö maht vajalike korpuste märgendamisel, mistõttu püütakse korpusi märgendada automaatselt. Seejuures on leidnud rakendamist „iseenda ülestöötamise” meetod (ingl bootstrapping), kus olemasoleva väikese korpuse põhjal moodustatakse juhuslikkuse alusel väga suur hulk uusi valimeid ja leitakse nende statistilised parameetrid, mis peaksid iseloomustama suvalisi (ka korpuses mitteesinevaid) lauseid.
Hoiakute analüüsis kasutatakse sageli märksõnu. Positiivset või negatiivset arvamust väljendavad sõnad (hoiakusõnad ehk polaarsed sõnad) koondatakse leksikoni. Positiivset hoiakut väljendavad näiteks sõnad ilus, hea; negatiivset hoiakut inetu, halb, vilets. Lisaks sõnadele võib leksikon sisaldada ka fraase ja idioome. Eesti keeles on kasutatud ka termineid „polaarsusleksikon”(5), „emotsioonileksikon”, „tundeleksikon”(6).
Leksikoni võib koostada käsitsi või genereerida automaatselt, kasutades selleks kas iseenda ülestöötamise meetodit, mis alustab väikesest hoiakusõnade hulgast („külvist”) ja kasutab seejärel selle hulga laiendamiseks mingit olemasolevat sõnastikku (nt Wordnet), või korpusepõhist meetodit, mis vajab algul samuti hoiakusõnade loendit ja leiab siis uusi hoiakusõnu suurest korpusest.
T u n n u s t e p õ h i n e h o i a k u t e a n a l ü ü s leiab esmalt sihtmärgid, mille kohta lauses väljendatakse arvamust, ja määrab siis, kas arvamus on positiivne, negatiivne või neutraalne. Sihtmärkideks võivad olla objektid, nende komponendid, atribuudid või tunnused. Objektiks võib olla mingi toode, teenus, institutsioon, sündmus vms. Näiteks tootearvustuse lauses identifitseerib analüüs toote tunnused, mida arvustaja kommenteerib, ja määrab, kas kommentaar on positiivne või negatiivne. Nt lauses selle kaamera patarei kestus on väike on objektiks kaamera, tunnuseks patarei kestus ja hoiak on negatiivne. Paljud praktilised rakendused vajavad just sellise detailsusega analüüsi, sest toote täiustamiseks peab tootja teadma, milliseid tema komponente või tunnuseid tuleb parandada. Ainult hoiakute ja subjektiivsuse liigitus ei avasta seda infot. Positiivne hoiak objekti suhtes ei tähenda veel, et hindajal on positiivne hoiak objekti kõigi aspektide ja tunnuste suhtes.
Mõnes rakenduses on kasulik identifitseerida ka h o i a k u k a n d j a, st seda hoiakut väljendanud isik või organisatsioon.
Omaette uurimisprobleem on v õ r d l e v a t e a r v a m u s t e a n a l ü ü s (nt selle kaamera pildi kvaliteet on parem kui kaameral X tähendab, et seda kaamerat tuleb eelistada kaamerale X).
D e b a t i d j a k o m m e n t a a r i d esindavad sotsiaalmeedia a r v u s t u s t e s t erinevat sisu. Need on dialoogid, milles osalejad vahetavad suhtlusaktide kaudu oma arvamusi ja argumente. Sellised sotsiaalmeedia vormid toovad sisse teist tüüpi hoiakuid, sh nõustumise või mittenõustumise varem väljendatud hoiakutega. Debattide ja diskussioonide analüüs viib ka sotsiaalteaduste sellistesse valdkondadesse nagu suhtlus ja poliitikateadus ning osalejate käitumine. S e i s u k o h a (ingl stance) tuvastamiseks debatis (st mitte ainult seda, kas kommentaar on positiivne või negatiivne, vaid missugusel seisukohal on kommentaari autor: kas kommenteeritava hoiaku toetaja või vastane) on kasutatud kahealuselist graafi, mille sõlmedeks on osalejad, ja SVM klassifitseerijat. Selles valdkonnas on töö alles alguses, enamasti tegelevad sellega arvutiteadlased, aga raamatu autori arvates oleks vaja kaasata ka sotsiaalteadlasi, näiteks selleks, et uurida, missugustel seisukohtadel asuti, hoiakute sisu, kirjeldada probleeme, uskumusi poliitika mõjust jne.
K a v a t s u s t e k a e v e on teine sotsiaalmeedia analüüsi ülesanne, mis on tihedalt seotud hoiakute kaevega, aga millele pole seni eriti palju tähelepanu pööratud. Ometi on sel suur potentsiaal kommertsrakendusteks. Nii näiteks on kommertshuvid, mida väljendatakse sotsiaalmeedias, kasulikud reklaami- ja soovitussüsteemides (kavatsen osta uue auto – soovitage).
Hoiakute analüüsil tuleb arvestada ka r ä m p s p o s t i g a. Pahatahtlikud kasutajad püüavad teisi kasutajaid desorienteerida, postitades nt halva restorani kohta positiivseid arvamusi. Et arvamustest oleks kasu, tuleb rakendada meetodeid rämpsposti filtreerimiseks. Arvamusspämmi uurimine annab lisavõimaluse valetamiseuurijatele. Ebaeetilised postitused on veebis kahjuks laialt levinud ja nende avastamine parandaks sotsiaalset kliimat. See uurimissuund on aga alles algusjärgus.
Hoiakute analüüs pakub suuri tehnilisi väljakutseid. Olgugi et juba on käsitletud paljusid alamprobleeme ja pakutud neile erinevaid lahendusviise, pole seni ükski alamprobleem rahuldavalt lahendatud. Pole isegi standardseid lähenemisi ühelegi alamprobleemile, sest meie teadmised on veel piiratud. Selle põhipõhjus on raamatu autori arvates, et siin on tegu loomuliku keele automaattöötluse ülesandega, kus ei eksisteerigi lihtsaid küsimusi. Teine põhjus on, et seni on valdav lahendusviis olnud masinõpe. Efektiivsed masinõppe algoritmid, nt juba mainitud SVM ja NB, töötavad kui „mustad kastid” ja produtseerivad tulemusi, mis ei ole inimesele vahetult arusaadavad. Kuigi nende meetoditega on saavutatud häid tulemusi, teatakse seni veel vähe selle kohta, kas ja kuidas need algoritmid jäljendavad inimese kasutatavaid tunnuste töötlemise protsesse ja miks nad seda teevad just nii.
Olukorra parandamise võimalusena on selles raamatus rõhutatud k e e l e t e a d m u s e olulist rolli, mis ütleb, missuguseid väljendeid inimesed sageli kasutavad selleks, et oma arvamusi kuuldavale tuua, ja kuidas saab neid väljendeid automaatselt ära tunda. Raamatu autor julgustab lingviste ühinema selle uurimissuunaga. Hoiak on loomuliku keele semantika oluline aspekt, aga samuti praktilise tähtsusega. See peaks pakkuma piisavat motivatsiooni arendada arvutilingvistilist teooriat hoiaku, arvamuse ja nendega seotud mõistete, nagu emotsioon, mood, afekt, kohta. Neid mõisteid on põhjalikult uurinud psühholoogid, neuropsühholoogid ja sotsioloogid, aga nemad keskenduvad inimeste vaimu psühholoogilistele seisunditele, mitte keelelistele konstruktsioonidele, mida kasutatakse selliste seisundite ja tundmuste väljendamiseks. Lisaks rakendustele hoiakute kaeves võib arvutilingvistiline teooria leida rakendust inimese vaimuseisundi analüüsis sotsiaalmeedia postituste alusel ja olla seega kasulik ühiskonnale. Nt koolid soovivad teada saada oma õpilaste vaimuseisundit, et avastada depressiooni, suitsiidikalduvusi. Kohtunikud soovivad ära tunda potentsiaalseid kriminaale, kes on ohtlikud ühiskonnale.
Sotsiaalmeedia andmete analüüs võimaldab uurijatel mõista paremini inimesi ja ühiskonda. Enamik varasemaid tulemusi sotsiaalteadustes on saadud väikeste laborieksperimentide põhjal. Suurandmete alusel saab aga läbi viia massiivseid uuringuid ja seeläbi paremini mõista inimloomust, aga ka iga inimese individuaalsust. Näiteks Facebooki ja Twitteri postituste analüüs võimaldab varakult avastada ohumärke.
Viimasel kümnendil on saavutatud edu nii uurimistöös kui ka rakendustes, on tekkinud palju firmasid, mis pakuvad hoiakute analüüsi teenuseid, mille järele on ühiskonnas suur vajadus. Ettevõtted on huvitatud sellest, kuidas nende tooteid vastu võetakse; tarbijad soovivad saada parimaid tooteid.
Paljulubavatena on raamatus esile toodud kaks suunda. 1) Arendada uusi masinõppe algoritme, mis õpivad suurandmetest nii üldisi kui ka valdkonnaspetsiifilisi teadmisi ja mida saab kasutada hoiakute analüüsis. 2) Koos uurimistööga tuleb luua uusi praktilisi süsteeme. Ei saa loota, et täiesti automaatsed ja korrektsed lahendused oleksid lähitulevik. Pigem tuleks arendada poolautomaatseid süsteeme. Siin arvatakse olevat vaja arvuti- ja sotsiaalteadlaste koostööd: ühed oskavad töödelda suurandmeid, teised tunnevad sisu. Kuna andmeteks on keeleliselt vormistatud tekstid, siis seostuvad mõlemad probleemid vältimatult ka loomuliku keele automaattöötlusega.
2.3. Mis on Eestis tehtud?
On kogutud mitmeid korpusi, mis sisaldavad sotsiaalmeedia tekste, sh uue meedia korpus(7) (jututubade, uudisegruppide, foorumite ja netikommentaaride tekstid) ja netiallkeelte korpus Tartu Ülikoolis ning eestikeelsete veebilehtede korpus etTenTen(8) Eesti Keele Instituudis. Korpuste abil on uuritud internetikeele iseärasusi(9), kirjakeele jaoks loodud morfoloogilise analüsaatori kohandamist(10) ning internetis publitseeritud arvamusartiklite kohta avaldatud kommentaaride liigitamist ja suhtlusruumi kui erilise mentaalse ruumi mõõtmete väärtuste liigitamist positiivseteks, negatiivseteks ja neutraalseteks, eesmärgiga edaspidi kasutada hoiakute analüüsi(11).
2006. aastal algas Eestis kõneemotsioonide süstemaatiline uurimine, kui riikliku keeletehnoloogia programmi raames alustati Eesti Keele Instituudis emotsionaalse kõne korpuse loomist.(12) Eesmärgiks on nii kirjaliku teksti emotsionaalsuse tuvastamine, mis võimaldaks kõnesünteesi puhul kindlaks teha loetava teksti emotsionaalsuse ja seda sünteeskõnes arvesse võtta, kui ka kõne emotsionaalsuse tuvastamine, mis võimaldaks arvutil sellele adekvaatse emotsiooniga vastata.(13)
Emotsiooni automaatset tuvastamist eestikeelses kirjalikus lauses sisalduva info põhjal uurinud Ene Vainik tõdeb, et „automaatse emotsioonituvastaja loomisel ei ole võimalik otse üle võtta välismaiseid eeskujusid, kuna emotsioonide väljendamine on mõningal määral kultuurisidus ja nende väljendus kirjalikus tekstis ripub ära konkreetse keele eripärast”.(14)
Keeletehnoloogia riikliku programmi käigus on loodud veebis kasutatav kirjaliku teksti polaarsuse määraja,(15) mis märgendab eestikeelses tekstis positiivset ja negatiivset hoiakut väljendavad sõnad ning leiab ühtlasi, kas tekst tervikuna kannab positiivset või negatiivset hoiakut. Emotsioonidetektor annab teksti emotsioonile nii leksikonipõhise kui ka statistilise hinnangu. Leksikonipõhises meetodis kasutab detektor reegleid ja valentsileksikoni, mis sisaldab sagedasemaid eesti keele emotsioonisõnu.(16) Statistilise klassifitseerija treenimiseks on kasutatud juhendatud masinõpet (NB-meetod) ja valentsikorpust – märgendatud tekstilõigukorpust, mida inimesed on hinnanud positiivseks, negatiivseks, neutraalseks või vastuoluliseks.(17)
Emotsioonidetektori rakendus – veebis toimiv meediainspektor(18) – kogub erinevate Eesti uudisteportaalide artikleid ja uurib nende poliitilist sisu. Poliitiliste artiklite pealkirjadele ja juhtlõikudele tehakse emotsioonidetektori abil hoiakute analüüs, mille tulemusena liigitatakse artikkel positiivseks, negatiivseks või neutraalseks.
Hoiakute analüüsi on rakendatud mitmes üliõpilastöös. Siim-Toomas Marran on koostanud programmi uudisetekstide kommentaaride analüüsimiseks sõnastiku ning statistilise klassifitseerija põhjal. Rakenduses kasutatakse inglise keele jaoks loodud vabavara, mis põhineb Bayesi klassifitseerijal.(19) Birgitta Ojamaa on loonud Tartu Ülikooli õppeinfosüsteemist saadud üliõpilaste tagasiside korpuses väljendatud hoiakuid analüüsiva programmi. Programm kasutab eestikeelsete positiivsete ja negatiivsete sõnade leksikoni ja regulaaravaldistena esitatud reegleid.(20) Sama lähenemisega on hiljem uuritud hoiakuid esmakohtujate kõnelustes.(21) Tanel Pärnamaa uurib ühe probleemina lausete meelsuse (viha või rõõmu) tuvastamist, kasutades eesti emotsionaalse kõne korpust ja tehisnärvivõrke. Pärnamaa rakendab keeltevahelist siirdeõpet (ingl transfer learning), üldistades olemasolevat ingliskeelsete tekstide liigitajat eesti keelele. Aluseks võetakse ajaleheartiklite pealkirjade ingliskeelne andmestik, kus on märgendatud viha ja rõõm. Keeltevaheline siirdeõpe võib töö autori arvates olla perspektiivikas hoiakute analüüsis, sest sageli ei ole vajalikku eestikeelset korpust olemas, samas võib leiduda mitu sobivat võõrkeelset andmestikku.(22)
(järgneb)
3. Keele genereerimine suhtlussüsteemides
Amanda Stenti ja Srinivas Bangalore’i toimetatud raamat „Loomuliku keele genereerimine interaktiivsetes süsteemides” ühendab kahte valdkonda: loomuliku keele genereerimist ja dialoogsüsteemide (DS) loomist.
Interaktiivsed (dialoog)süsteemid on sellised arvutisüsteemid, mis suhtlevad ühe või mitme kasutajaga. Suhtlus võib esineda erinevates vormides: näiteks interaktiivne fotoalbum suhtleb kasutajaga piltide kaudu, robot füüsiliste tegevuste kaudu. Raamatus keskendutakse sellistele süsteemidele, mis kasutavad suhtlemisel loomulikku keelt – teksti või kõnet. Peatükkidel on erinevad autorid ja käsitletakse erinevaid teemasid, alustades suhtluskavatsuste modelleerimisest ja mõistmise saavutamise vahenditest kuni kultuuriliste tegurite modelleerimiseni ja genereerimissüsteemide hindamiseni.
3.1. Genereerimistehnikad
Varased kommertssüsteemid kasutasid tekstiväljundi genereerimiseks mallipõhist lähenemist, st DS-is oli hulk lünkadega valmisšabloone, mida ta vastuseks kasutaja päringule täitis konkreetse infoga. Seevastu uue põlvkonna intelligentsetes personaalassistentides (s.o DS-ides, mis on häälestatud kindlale kasutajale ja annavad kiiresti talle kasulikku infot) on vaja rakendada keerulisemaid genereerimistehnikaid. Mõned DS-id produtseerivad üksnes loomulikku keelt, teised kasutavad multimodaalseid vahendeid (nt virtuaalagentides lisanduvad keelelisele väljundile agendi näoilmed ja žestid), kolmandad on füüsilised suhtlusagendid (robotid, mis suhtlevad inimesega tavalises maailmas ja sooritavad teatavaid füüsilisi tegevusi).
Loomuliku keele genereerimise süsteemid täidavad kolme põhiülesannet (lk 1): sisu valimine (mida ütelda), pindrealiseerimine (kuidas ütelda) ja produtseerimine (genereeritud materjali esitamine kasutajale, mis sõltuvalt DS-ist võib lisaks keelele produtseerida ka näiteks žeste või kehahoiakuid).
Praegustes DS-ides määrab selle, mida ütelda, dialoogihaldur ning kasutatakse kas planeerimist, käsitsi loodud reegleid, lõplikke automaate või (viimasel ajal enamasti) masinõppe strateegiaid. Kuidas ütelda, see määratakse sageli mallide või reeglitega.
On olemas kaht liiki süsteeme, mis genereerivad teksti: 1) tekstist tekstiks (kus nii sisendiks kui ka väljundiks on tekst, nagu näiteks kasutajale lähikonnas asuvaid restorane soovitavas ja sisukokkuvõtteid tegevas DS-is Have2eat, kus sisendiks on varasemate kasutajate ingliskeelsed restoraniarvustused) või 2) andmetest tekstiks (sisend on mittekeeleline, nagu teises restoranisoovitusi jagavas DS-is MATCH, kus sisendiks on numbrid ja sümbolid).
Keele genereerimisel DS-is tuleb arvesse võtta, et diskursus konstrueeritakse osalejate koostöös. Iga dialoogis osaleja annab oma panuse nii vestluse temaatikasse kui ka vormi ja kasutatavasse keelde. Igal osalejal on diskursuse kohta omaenda mentaalne mudel. See toob sisse ebamäärasuse, sest ükski osaleja ei tea teise täpset mudelit. Ebamäärasust aitavad vähendada (suhtlustõrgete) m a a n d a m i n e (ingl grounding; siia kuuluvad näiteks tagasiside andmine, täpsustavate küsimuste esitamine, paranduste algatamine), partneri järgi j o o n d u m i n e (alignment; nt dialoogis osaleja võtab omaks partneri leksikaalsed valikud või prosoodia), partneri k a a s a h a a r a m i n e (engagement, st sellise sisu ja vormi valik, mis oleks oluline konkreetsele partnerile).
Genereerimise põhiprobleem on, mida ütelda. Genereerimissüsteem peab suutma kohaneda muutuva kontekstiga, seega on vaja modelleerida suhtluskontekst ning leida strateegiad, mis reageerivad paindlikult konteksti muutustele. Siin on edukalt rakendatud masinõpet, eeskätt stiimulõpet (reinforcement learning), kus agent (DS) õpib hüvitise suurusest, taotledes suurimat kasu.
Masinõppeks vajatakse korpusi. Raamatus kirjeldatakse stiimulõpet korpuse GIVE alusel, mis koosneb käske andva inimese ja käske täitva virtuaalse agendi ingliskeelsetest dialoogidest. Agent õpib sooritama mitmesuguseid tegevusi, nt suudab vastavalt korraldusele pöörduda 90 kraadi vasakule ja liikuda virtuaalse ruumi teise otsa.
Stiimulõppe eelised on kohanemine väikeste muutustega dialoogi kontekstis; andmepõhine arendustsükkel; tõestatavalt optimaalsed tegevusstrateegiad koos täpsete matemaatiliste mudelitega tegevuste valikuks; oskus üldistada seniseid teadmisi varem mitteesinenud dialoogiseisunditele.
Selleks et määrata, kuidas ütelda, peab genereerimissüsteem valima väljendatava sisu struktuuri, süntaktilise struktuuri, viitamisväljendid, ellipsi kasutamise, aga ka näiteks sünteeskõne intonatsiooni markerid. Inimestevahelises suhtluses kasutab kõneleja kuulaja mudelit, et genereerida viitamisväljendeid, mis üheselt identifitseeriksid sihtobjekte ning aitaksid realiseerida ka teisi suhtlusfunktsioone. Kõneleja peab lühikese ajaga suutma konstrueerida lühida, informatiivse ja ühese viitamisväljendi. Nii peab ka DS mõistma ja genereerima viiteid vestluses esinevatele reaalse maailma olemitele, nende võimalikele seisunditele ja tegevustele. Viitamist tuleb arvestada nii kasutaja sisendi tuvastamisel kui ka väljundi produtseerimisel. Palju on uuritud viitamisväljendite genereerimist, kasutades korpusi ja masinõpet. Näiteks on loodud ingliskeelsete viitamisväljendite korpus TUNA, kus teemaks on mööbli ostmine (sisaldab 2000 kirjet). Edinburghi ülikoolis on simuleerimismeetodil kogutud korpus (213 dialoogi 18 kasutaja ja kahe „võluriga”, kes simuleerisid DS-i), kus teemaks on restoranid, ja selle abil läbi viidud eksperimente nii reaalsete kui ka simuleeritud kasutajatega, kasutades stiimulõpet.
K e e l e l i s e s t i i l i juhtimiseks on kasutatud samuti andmepõhiseid meetodeid. Neist ülegenereerimise ja järjestamise meetodi (ingl overgenerate and rank) korral järjestatakse algul genereeritud kandidaatlausungid statistilise mudeli abil ja treenitakse generaatorit, et maksimeerida lausungi esinemise tõenäosust korpuses, kasutajate antud keskmist lausungi kvaliteedi hinnangut, individuaalseid stilistilisi eelistusi, veebilogide autorite personaalsust. Selle meetodi puhul on kasutatud tõenäosuslikke kontekstivabu grammatikaid ja lineaarseid regressioonimudeleid. Teine stiili juhtimiseks kasutatud meetod on parameetrite hindamine (parameter estimation). Kolmanda meetodina treenitakse generaatorit semantiliselt ja stilistiliselt märgendatud andmetel faktoriseeritud keelemudeli (factored language model) abil. Raamatus avaldatakse arvamust, et stiili modelleerimine peaks keskenduma otsingupõhiste tõenäosuslike meetodite laiendamisele.
Sõltumata mudelist jääb aga statistilise genereerimise põhiprobleemiks semantiliselt märgendatud korpuste vähesus. Seni pole olemas ka märgendusstandardit. Andmete saamiseks arvatakse üks väljapääs olevat r a h v a l o o m e (crowdsourcing; eesti keeles ka ühishange(1), rahvahange). Näiteks infoametnikuna toimiva DS-i BAGEL genereerimiskomponenti treeniti edukalt lausungitega, mida sisestasid korpusesse varasema kogemuseta märgendajad, kes said ülesandeks genereerida lausungeid, mis vastaksid lihtsale predikaat-argument kirjeldusele. Seda meetodit saab hõlpsasti üldistada, et rakendada erinevaid stilistilisi elemente, nt modifitseerides lausungit, et see väljendaks teatavat kindlat stiili.
Stiil on oluline mitmes valdkonnas. Nt õpetamissüsteemis on tähtis viisakus. Enamasti soovib kasutaja, et DS suhtleks temaga samas stiilis; mitteinimliku (arvutipärase) stiili kasutamine koormab kasutajat rohkem.
Virtuaalsete karakterite käitumismudelitesse tuleb lõimida ka kultuurilised tegurid. Näitena võrreldakse raamatus Saksamaa ja Jaapani kultuurilisi profiile. Saksamaa kultuur on keskmise kontaktiga, väga madala kontekstiga, monokroonne (tegeldakse ühe asjaga korraga, iga asi algab ja lõpeb kindlal ajal), aga Jaapani kultuur, vastupidi, väikese kontaktiga, väga kõrge kontekstiga, polükroonne (tehakse paralleelselt mitut asja, suhtlemine on tähtsam kui ajakava). Käitumuslikud ootused erinevad eri kultuurides. Virtuaalsetes agentides tuleb formaliseerida kultuurispetsiifilisi käitumisiseärasusi.
Üks peatükk on pühendatud keele genereerimisele kõnepuudega inimeste jaoks loodavates tehnoloogilistes lahendustes. Lihtsaim vahend on suhtlustahvel või raamat, kuhu on koondatud teated (sõnad või fraasid), millele kasutaja saab viidata. See suhtlusviis on muidugi aeglane ega võimalda ladusat vestlust. Oluline on uurida, kuidas abistada erivajadustega kasutajaid pikemate lugude jutustamisel. Näitena kirjeldatakse projekti „Kuidas koolis läks?” kõnevõimetute lastega. Süsteem genereerib automaatselt loo selle kohta, kuidas võis mööduda koolipäev, ja laps, kelle suhtluspartneriks on näiteks lapsevanem, võib seda lugu kasutajaliidese abil toimetada. Lapsevanem saab esitada küsimusi ja laps kasutajaliidese vahendusel vastata.
Palju tähelepanu on pööratud genereerimissüsteemide hindamisele. Raamatus leitakse, et genereerimine on võrreldes analüüsiga olnud otsekui „vaene sugulane”, sest kaks loomuliku keele automaattöötluse valdkonda, mida on varem kasutatud generaatorite hindamiseks – (reeglipõhine) masintõlge ja (reeglipõhine) sisukokkuvõtete koostamine –, on taandunud ning reeglipõhiste asemel on ülekaalus statistilised meetodid. Tihti on keelegeneraatorid paigutatud praktilistesse rakendustesse, mis on mõeldud konkreetsete ülesannete lahendamiseks. See aga teeb raskeks erinevate genereerimistehnikate võrdlemise.
Hindamismõõdikud sõltuvad genereerimise etapist: sisu genereerimisel hinnatakse enamasti üksikuid komponente; vormi genereerimisel kasutatakse nii sisemisi (väljundi kvaliteet, kasutaja rahulolu) kui ka väliseid mõõdikuid (kasutaja ülesande edukus, süsteemi eesmärgi edukus). Seni on kõige mõjusamalt arendatud viitamisväljendite genereerimist. Kuna inimese suhtlus arvutiga on järjest multimodaalsem, saab suhtluse kvaliteeti oluliselt parandada, võttes arvesse erinevaid tegureid seoses DS-i kõnesisendi ja -väljundiga. Näiteks on uuritud prosoodia mõju kõnesünteesis ja jõutud järeldusele, et sünteeskõnet kuulavate inimeste silmaliigutuste jälgimine võiks olla täiendav mõõdik hindamaks sünteeskõne häälduse kvaliteeti. Eksperimendid näitavad, et sünteeskõne tunnus F0 mängib tähtsat rolli kõne mõistmises, eriti suhtluse kontekstis.
On korraldatud mitmeid rahvusvahelisi genereerimissüsteemide võistlusi, kus osalejatele antakse üks ja sama, nn jagatud ülesanne (ingl shared task). Tuntud inglise teadlane Karen Spärck Jones (1935–2007) märkis juba 1980. aastatel, et kollektiivne hindamine on valdkonna arengu oluline stimulaator (see käis tookord küll infootsingu kohta, kuid kehtib ka muudes keeletöötluse valdkondades). Jagatud ülesannet lahendati näiteks kõnedialoogsüsteemide võistlusel 2010. aastal, kus kasutati Pittsbourghi linna bussiinfosüsteemi Let’s Go. Osales neli DS-i ja hinnati kasutaja rahulolu, ülesande lahendamise edukust ning süsteemi eesmärkide saavutamise edukust.
Viitamisväljendite genereerimist, mis on seni olnud generaatorite enim arendatud osa, hinnati jagatud ülesande lahendamisel aastatel 2007–2009, kus kasutati (eespool mainitud) TUNA korpust. Väljundi kvaliteeti (soravust, selgust ja sidusust) hinnati jagatud ülesande lahendamisel aastal 2009. Seal kasutati korpust GREC, mis koosneb 2000 ingliskeelse Wikipedia artikli sissejuhatustest.
Edukad DS-id on näiteks COMIC – multimodaalne keskkond vannitoa sisustamiseks, kus kasutaja saab anda ingliskeelseid korraldusi ning DS kirjalikke ja/või suulisi soovitusi; ILEX – muuseumieksponaatide elektronkataloogide lehitseja, mis dünaamiliselt genereerib näituste ülevaateid, ja M-PIRO, mis põhineb eelmisel, aga genereerib ka eksponaatide kirjeldusi.
Kõnedialoogsüsteemide hindamisel on viimase 15 aasta jooksul tehtud jõupingutusi ühtse hindamisraamistiku väljatöötamiseks. Selleks on läbi viidud eksperimente nii reaalsete kui ka simuleeritud kasutajatega. Tuntud on näiteks hindamisraamistikud PARADISE (PARAdigm for DIalogue System Evaluation, aastast 2000, täiendatud 2008), SERVQUAL (SERVice QUALity, 2004) ja Contender (2010). Raamatus tõdetakse, et laborieksperimendid ei ole efektiivsed, kuna rakendavad ebarealistlikke stsenaariume ja kunstlikke kasutajaeesmärke. Uurimused on näidanud, et dialoogi kvaliteedinäitajad varieeruvad tugevasti, sõltudes sellest, kas tegu on reaalsete kasutajatega reaalsetes situatsioonides või motiveerimata kasutajatega kunstlikus situatsioonis.
3.2. Mis on Eestis tehtud?
Margus Treumuth on loonud mitmeid kasutajaga eesti keeles suhtlevaid DS-e, alustades lennuinfo andmebaasi liidesest, mis teatab Tallinna lennujaamast väljuvate lendude väljumisaegu (2002), kuni veebis töötava virtuaalse hambaravinõustajani. Tema Tartu Ülikoolis kaitstud doktoritöö(2) esitab dialoogsüsteemide loomise raamistiku, mis töötleb kasutaja eestikeelset päringut (teeb morfoloogilise analüüsi, kasutades Filosoftis valminud analüsaatorit ESTMORF, parandab õigekirjavead, tuvastab ajaväljendid), seejärel koostab päringu formaalses päringukeeles SQL, kasutades ainevaldkonna võtmesõnu või fraase ja regulaaravaldistena esitatud reegleid, ning leiab andmebaasist vastuse, mille sõnastab kasutaja jaoks eesti keeles, sisustades selleks etteantud malle. Väljund antakse kasutajale kas teksti või kõnena, s.o lõimitud on ka (TTÜ-s valminud) kõnesüntesaator. Raamistik hõlbustab DS-i loomist uue valdkonna jaoks: tuleb vaid komplekteerida uus andmebaas, DS-i muud osad jäävad muutmata.
Eestikeelse teksti genereerimisega tegeleb Ülle Pettai diplomitöö. Programmi sisendiks on tulevase teksti freim. Programm läbib genereerimisel reeglite kohaselt semantilise, süntaktilise ja morfoloogilise etapi, kusjuures kasutab ka mõningaid (mitmelauselise teksti) ladususe saavutamise vahendeid, nagu sõnajärje muutmine, eristamaks teemat ja reemat, ning asesõnade kasutamine sõnakorduste vältimiseks.(3)
Emilia Käsperi bakalaureusetöö käsitleb pindrealiseerimise etappi (kuidas öelda) ja kasutab eestikeelse lause genereerimisel funktsionaalse unifitseerimise formalismi, kohandades olemasolevat mitmekeelset süntaksigeneraatorit FUF eesti keelele.(4)
Kõnesünteesi (tekstist eestikeelse kõne produtseerimist) on arendatud TTÜ küberneetika instituudis ja Eesti Keele Instituudis. Esimesed, 1980-ndatel loodud kõnesüntesaatorid modelleerisid helisignaalide tähtsamaid füüsikalisi parameetreid. Hiljem rakendati difoonipõhist kõnesünteesi, kasutades selleks otstarbeks loodud eesti difoonide andmebaasi, ja sajandivahetusest alates kompileerimismeetodit, kus sünteeskõne pannakse kokku korpusesse kogutud loomuliku inimkõne segmentidest.(5) Kõnesünteesi on rakendatud filmisubtiitrite helindamisel ja audioraamatute genereerimisel. Sünteeskõne kvaliteet on jõudnud järjest lähemale loomulikule kõnele, lisandunud on emotsioonide väljendamine;(6) vt ka osa 2.3. Tegeldakse audiovisuaalse kõnesünteesiga, modelleerides inimese suuliigutusi ja näoilmeid eestikeelse kõne produtseerimisel.(7)
4. Võim suhtluses
Rainer Schulze ja Hanna Pishwa toimetatud raamat „Võimu kasutamine suhtluses. Vahendid, vastuvõtt ja reageerimine” vaatleb, mida kujutab endast võim kui sotsiaalne suhe, kuidas võimusuhted mõjutavad suhtluses osalejate käitumist suhtlusprotsessis ning konkreetsemalt – mis roll selles on suhtlejate keelekasutusel. Alates sellest, kuidas keelekasutus kajastab juba fikseeritud võimusuhteid, ja lõpetades sellega, kuidas keelekasutuse abil võivad suhtluspartnerid (üritada) kehtestada võimusuhteid suhtlussituatsioonis, kus need pole enne üheselt paika pandud. See valdkond ühendab erinevaid distsipliine – keeleteadust, sotsioloogiat, suhtlusuuringuid, sotsiaalpsühholoogiat.
Raamatus käsitletakse üksnes inimestevahelist kirjalikku või suulist suhtlust loomulikus keeles ega ole püstitatud eesmärki modelleerida võimusuhteid suhtluses arvutiga. Kuid sisuliselt katavad raamatus kirjeldatud uuringud sama valdkonna, mida käsitlesime 2. alajaotises seoses sotsiaalmeedia analüüsiga, keskendudes aga vaid ühele dimensioonile – suhtlejatevahelisele domineerimissuhtele. Koostajad määratlevad termini võim (ingl power) sisu järgmiselt: see on inimestevaheline asümmeetriline suhe, mis ei ole aga jäigalt seotud osaliste „püsiomadustega”, nagu jõukus, suurem sissetulek, kõrgem haridus, autoriteet või asjatundja mingil alal, vaid on sõltuvalt suhtlussituatsioonist dünaamiliselt kehtestatav, „konstrueeritav” ja ka vaidlustatav. Ses mõttes on see eelkõige kognitiivse ja sotsiaalse sisuga mõiste.
Raamatus on lisaks teoreetilisele sissejuhatusele 12 artiklit. Järgnevas kirjeldame lühidalt nendes käsitletud teemasid ja uurimistulemusi.
4.1. Võimusuhete väljendamine keelekasutuses
Inimsuhtluses saab eristada kahte dimensiooni: vertikaalset (võimu) ja horisontaalset (solidaarsust). Võim avaldub juhtimise, domineerimise, jõu, asjatundmise, institutsionaalse autoriteedi või staatuse kaudu; solidaarsus aga põhineb kiindumusel, lähedusel, sõbralikkusel, armastusel, soojusel. Kahe (või enama) suhtluses osaleja vahel kehtivad võimusuhted, kui nad saavad kontrollida ja juhtida üksteise käitumist ja mõtteid. Võimusuhted võivad olla ebasümmeetrilised, kui üks suhtleja saab kontrollida teise käitumist (domineerib), kuid teine ei saa seda teha esimese suhtes (nt õpetaja ja õpilane, ülemus ja alluv). Võimusuhteid määravad mitmed tegurid, sh erinev ressursside jaotus, positsioon, domineeriv käitumine. Isik, kellel puudub teatav ressurss, sõltub teisest, kellel on see ressurss olemas, näiteks õigus kedagi karistada või tunnustada.
Sotsiaalsus on kaasaegses keeleteaduses oluline mõiste. Nii kognitiivne lingvistika, freimisemantika kui ka leksikaalne grammatika kannavad arusaama keele sotsiaalsest olemusest. Keele esmane funktsioon on suhtlus ning inimesed, olles sotsiaalsed olendid, kasutavad keelt kui suhtlemise vahendit.
Suhtluses on palju viise võimu väljendamiseks: vooruvahetuse reguleerimine, tagasiside, sagedasemad kõneaktide tüübid, teema, kasutatav keel (leksika, semantika, süntaks, morfoloogia, fonoloogia), ka mitteverbaalsed vahendid. Näiteks kui suhtluses eeldab üks eriline roll vooru kontrollimist (nagu ärikohtumisel), saab see osaleja (koosoleku juhataja) määrata, kes millal räägib ja kui kaua. Võimu võib väljendada positiivse tagasiside (jah, mhmh) andmatajätmisega ja suhtluspartneri tagasiside blokeerimisega.
Loomulikku keelt võib kasutada suhtluspartneri mõjutamiseks mitmel viisil. Näiteks jutustav, küsi- ja käsklause on kõik seotud kindlat tüüpi mõjutamisega. Neist kõige iseloomulikum võimu väljendusviis on imperatiivi kasutamine. Selle abil saab otse kontrollida teise isiku mõtlemist või käitumist.
Võimule alluja üldine käitumismall suhtluses on võimu rakendava partneri aktsepteerimine. Alluja püüab täita võimu omaja korraldusi, mida too väljendab kas otseselt imperatiivsete käskluste kaudu või kaudselt soovidena küsivas või deklaratiivses vormis. Siiski ei avaldu võimusuhted alati domineeriva või alistuva käitumisena ning teiselt poolt, domineeriv või alistuv käitumine ei märgi alati vastavat võimusuhet. Tavaliselt pole teada, kas mingi suhtlussündmus on võimusuhte väljendus või ei, kuni pole uuritud selle tausta.
On erinevaid keelelisi mehhanisme, mis kannavad võimu. Poliitilised terminid omandavad aja jooksul uusi tähendusi ja seda kasutavad ära poliitikud oma võimu väljendamiseks (näiteks on raamatus uuritud terminit populism Kreeka kriisi näitel). Analüüsides USA presidendi Barack Obama kahte poliitilist intervjuud (millest üks käsitleb samasooliste abielu, teine aga rõhutab saavutusi majanduses ja poliitikas eesmärgiga saada tagasivalituks), on näidatud, et tuleb vaadata ka konteksti, tekstiväliseid aspekte, nt presidendi võimuloleku faasi, et osata tõlgendada tema intervjuusid. Kõneleja võib viidata oma teadmiste allikale, selleks et tõsta sõnumi usaldusväärsust (Grice’i kvaliteedimaksiim). Keelt võib kasutada ka relvana, nagu näitab antisemitismi verbaalsete avalduste analüüs selles raamatus.
Võimu veenmismõju vastuvõtjale on uuritud raadiosaadete salvestuste alusel. Naise ja mehe hääle akustiliste parameetrite erinevatest väärtustest sõltub, kas kõneleja hääl kõlab rohkem või vähem võimukana.
Mõjukad inimesed kalduvad olema need, kes suudavad teisi veenda. Erinevad keelelised markerid ja stiil (nt retoorilised küsimused, keelelised äärmused) võivad kaasa aidata suhtluspartneri mõjutamisele soovitaval viisil.
Suhtlust saab lihtsaimal juhul vaadelda kui sõnumite vahetamist kahe osaleja vahel: kõneleja produtseerib sõnumi ja kuulaja tõlgendab seda. Kõneleja väljendab võimu, kui kuulaja tajub tema sõnumeid võimukate ja dominantsetena või kui kuulaja omistab sõnumitele võimu keeleliste või stilistiliste tunnuste alusel. Selline võimu ja domineerimise tajumine on seotud Grice’i implikatuuridega. Üldiselt on neid implikatuure käsitletud kui sõnumite kaudseid tähendusi, mida kuulaja järeldab kooperatiivsuse printsiibist lähtudes. Aga samas võivad implikatuurid olla ka järeldused kõneleja isiku ja omaduste kohta. Kui näiteks kõneleja kasutab alistuvat kõnestiili või selle teatud elemente, nagu kõhklust väljendavad funktsionaalsed häälitsused, sage üleküsimine või vastusest kõrvalepõiklemine, siis saab kuulaja teha järeldusi kõneleja kohta. Võimukas stiil toob kaasa võimu tunnetamise ja võimuga manipuleerimise ning see peegeldub sõnumi vastuvõtjate hoiakutes sõnumi teema suhtes.
Poliitilised liidrid jt avaliku elu tegelased kasutavad avalikkuse mõjutamiseks intensiivset keelt. Selliste leksikaalsete üksuste tarvitamine, mida vastuvõtjad tajuvad intensiivsetena (nt väga, eriti), on universaalne viis võimu näitamiseks hoiakute muutmise eesmärgil, näiteks debattides argumentide esitamisel. Hääle intensiivsus on samuti seotud võimu väljendamisega; selle mõju kuulajatele on uuritud katses (285 katsealusega), kus USA presidendi George Bushi kõnet Iraagile sõja kuulutamisel 1991. aastal loeti ette madala, keskmise ja kõrge intensiivsusega. Intensiivne kõne tõstab sõnumi veenvust.
Suhtluses on oluline õige suhtlusstiili valik. Kui näiteks kuulajate poole pöörduda kindlate, üheselt mõistetavate käskudega, siis võib see tekitada vastupanu ja protesti, sest otsene võimu väljendamine, mis võib ähvardada indiviidi isikuvabadusi, toob kaasa negatiivse reaktsiooni. Eksplitsiitsed käsud (tee seda!) mõjuvad üldiselt teisiti kui implitsiitsed (võiksid teha/peaksid tegema seda; kas sa ei teeks seda?).
Mitmeid debatte analüüsides (protestandid vs. katoliiklased Iirimaal, USA vs. al-Qaeda, homoabielude pooldajad ja vastased USA-s) on raamatus jõutud tulemusele, et kui suhtlus, kus üks pool domineerib ja teine allub, on konfliktne, siis võib kujuneda olukord, kus alluv pool ei soovi enam alluda, kuid samas puudub tal ka soov ise domineerida, vastupidiselt domineeriva poole oletusele.
Võimu mõistetakse ja kasutatakse sageli kui võimalust oma eesmärkide saavutamiseks. Aga oma võimu tunnetamine võib stimuleerida ka vastutustundlikumaid tegevusi, nagu suhtluspartnerite individuaalsete vajaduste arvestamine või isegi sotsiaalsete normide rikkumine teiste huvides. Sellisel juhul käsitavad võimukandjad võimu kui vastutust oma tegevuse tagajärgede eest ja selline käitumine on oluline edukaks suhtlemiseks. Sotsiaalne kontekst ja keel mõjutavad võimu kasutamist, kutsudes esile kas individualistlikumat või vastutustundlikumat võimu rakendamist.
4.2. Mis on Eestis tehtud?
Autoritele teadaolevalt pole keeleteadlased ja informaatikud võimusuhete analüüsimise ega modelleerimisega eestikeelses suhtluses otseselt tegelnud. Saab viidata mõnele uurimusele, mis on üksnes kaudselt seotud võimu väljendamisega.
Koit ja Õim on töötanud välja argumenteerimisdialoogi mudeli,(8) kus suhtluse alustaja eesmärk on mõjutada oma suhtluspartnerit tegema teatavat tegevust. Alustaja saab ahvatleda, veenda või ähvardada partnerit, tuues igal puhul esile erinevat liiki argumente tegevuse tegemise kasuks. Samas argumentide keelelist väljendamist selles mudelis ei vaadelda, implementeeritud dialoogsüsteem (DS) kasutab etteantud lauseid. Koit ja Õim modelleerivad suhtlusruumi, käsitledes selliseid (osaliselt ka võimu rakendamisega seotud) parameetreid nagu suhtluse kooperatiivsus, modaalsus (sõbralik, vaenulik), osalejatevaheline sotsiaalne kaugus jmt.(9) On uuritud soovide esitamist eestikeelsetes ametikõnedes ja leitud, et neis esineb piiratud hulk verbivorme ja kindlad verbid on süstemaatiliselt seotud kindlate kontekstitingimustega.(10) Hennoste jt on rakendanud rühmakuuluvuse analüüsi poliitikute kategoriseerimiseks netikommentaarides.(11) Küsimuste vormi, episteemilist staatust ja episteemilist hoiakut eestikeelses suhtluses käsitleb Tiit Hennoste.(12)
Rannut jt on käsitlenud keeleprotsesside juhtimist ühiskonnas, sh keele sotsiaalset aspekti, keelekorraldust, keelelisi inimõigusi, keele ja võimu vahekorda jm.(13)
5. Kokkuvõte
Eelnenud ülevaatest sai loodetavasti selgemaks, mida kujutab endast tekstide arvutitöötlus sellises valdkonnas nagu sotsiaalmeedia selle erinevates vormides. Üldise kokkuvõttena võib öelda, et see on midagi muud kui keele arvutianalüüs klassikalise arvutilingvistika mõttes. Seda võib küll vaadelda kui arvutilingvistika rakendusala, kuid nii materjal kui ka selle töötlemise eesmärgid ja meetodid on väga spetsiifilised – nii ei ole näiteks teksti semantilise analüüsi eesmärk teksti sisu „täielik” mõistmine, vaid ainult mingite semantiliselt määratletud andmete tuvastamine tekstis. Vastavalt varieeruvad ka meetodid, mida teksti analüüsimiseks kasutatakse. See keskendumine konkreetsetele rakenduslikele eesmärkidele ongi ilmselt vaadeldud valdkonna iseloomulikem joon.
Artikli valmimist on toetanud Euroopa Liit Euroopa Regionaalarengu Fondi kaudu (Eesti-uuringute Tippkeskus) ja see on seotud Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi uurimisprojektiga IUT20-56 „Eesti keele arvutimudelid”.
Hindrik Prants. Eesti asi ja maailma lugu. Koostanud Hando Runnel. (Eesti mõttelugu 128.) Tartu: Ilmamaa, 2016. 416 lk.
Hindrik Prantsu (1858–1932) on ühes tema nekroloogis nimetatud Eesti vanimaks ajakirjanikuks ja ajaloo andmete kogujaks,(1) rõhutades seega paralleelselt tema ülipikka ajakirjanduslikku aktiivsust ning eluaegset huvi ajaloo ja muinasteaduste vastu. Umbes samasugusest arusaamast Prantsu tegevuse kohta lähtub ka Hando Runneli koostatud artiklikogumiku pealkiri „Eesti asi ja maailma lugu”. Nagu koostaja on märkinud (lk 403), on teose kaante vahele mahtunud tekste peamiselt kahest kitsamast ainevaldkonnast: veidi alla poole raamatust moodustavad Setumaa ja Lõuna-Eesti (st Prantsu enda lapsepõlvekodu) teemalised kirjutised, ülejäänu võtavad enda alla Eesti ja selle lähemate sugulas- ja naaberrahvaste ajaloo käsitlused. Raamatust saab välja tuua mõned temaatilised dominandid, mis Prantsu loomingut tervikuna iseloomustavad.
Esimese asjana võib öelda, et Hindrik Prants oli oma aja inimene kõige paremas mõttes: mõneti lausa krestomaatiline järelärkamisaja tegelase tüüp, kes püüdis kehvade olude kiuste jätkata oma eelkäijate (eriti Jakob Hurda) aateid ning tegi isamaalise liikumise heaks tohutut tööd. Seejuures ei tõusnud Prants kunagi oma kaasaegse Villem Reimaniga võrreldavaks poliitiliseks suurkujuks, rääkimata kümmekond aastat nooremast Jaan Tõnissonist. Oma osa nn Tartu renessansis oli aga temalgi ja üldjoontes võib nõustuda Kristiina Tiidebergiga, et Prants pole siiski nii tundmatu, kui kogumiku järelsõna põhjal võib mulje jääda.(2)
Hindrik Prantsu ajakirjanduslik-ajaloolist tegevust oleks ehk kõige täpsem nimetada rahvavalgustuslikuks – kogumiku kõiki tekste läbib lakkamatu püüd omaaegset lugejaskonda (st eesti rahvast) harida ning ühtlasi suunata õigesti mõtlema ja tegutsema. Järgnevalt vaatlen neid kahte aspekti lähemalt.
Oma kaasaegsetelt on Prants üle võtnud rahvavalgustusliku tegevuse põhiülesande, milleks on uinunud rahvuse äratamine ning, viimase tähtsa osana, rahvale tema ajaloo (tagasi)andmine. See siht ei muutunud Prantsu jaoks ka Eesti iseseisvuse kättejõudmise järel: veel aastal 1930 kajab tema kirjutistes vastu ammune vaidlus ajalooliste ja ajalootute rahvaste üle, kui ta kinnitab, et „[k]üll on olnud meie rahva senine ajalugu koguni k u r b l o o l i k, aga ta o n o l e m a s” (lk 139). Ajaloo „tagasiandmise” eetosest tuleneb ühtlasi see, et igasuguse teabe asjakohasuse peamine kriteerium on selle uudsus emakeelse lugeja jaoks. Prants sedastab korduvalt, et ühest või teisest sündmusest on selle küllaldase tuttavlikkuse tõttu lähemalt rääkimata jäetud (nt lk 396) või, vastupidi, just vähese tuntuse tõttu tuleb see põhjalikumalt jutuks võtta (nt lk 255). Järelsõnas mainitud Prantsu akadeemiline harimatus (lk 403) ei mängi seejuures suuremat rolli: polnud ju autori eesmärk isegi Rootsi riigiarhiivis primaarallikatega tutvumas käies mitte akadeemilises ajalooteaduses kaasa rääkida, vaid ikka midagi sellist leida, „mis meil uudiseks on” (lk 330). Ja uusi teadmisi leiab ka tänapäevane lugeja Prantsu laia haardega kirjutistest hulganisti, olgu need pealegi vananenud või ebatäpsed (faktivigu on osalt korrigeeritud toimetaja allmärkustes). Seejuures tuleb lisada, et Prantsule pole võõras ka allikakriitika, näiteks antiiksetest kirjandusteostest eestlaste jälgede otsimisega seoses (lk 215).
Rahvavalgustuse teine aspekt informeerimise kõrval, lugeja õigesti mõtlema ja tegutsema suunamine, on Prantsu tekstides subtiilsem, kuid siiski täiesti olemas, ja selles ilmnevad selgelt tema enda alalhoidlikud poliitilised sümpaatiad. Ajal, kui ka Eestis olid ammuilma pead tõstnud radikaalsed vasakpoolsed poliitilised liikumised, rõhutab Prants, et „mässulisus” on „hoopis minu loomu vastu” (lk 16), ning mõistab üheselt hukka 1863. aasta Poola ülestõusu, mille tulemusena „[v]abadusepüüete peale oli halb vari langenud” (lk 327), ja keiser Aleksander II tapmise narodnikute poolt (lk 356–357), millega uuendusmeelse tsaari plaanidele ots peale tehti.
Poola ülestõusu ebaõnnestumine pidi Prantsu meelest olema ka eestlastele tõenduseks sellest, kuhu viib „kitsarinnaline seisusekasu otsimine ja ebaviisiline „võimsate voolude” peale toetamise lootus” (lk 328). Selle asemel et revolutsioonilise vägivalla najal „täite purjedega” „täielise iseseisvuse poole sõita” (lk 326), nagu Poolamaal oli toimunud, oli Prantsu meelest eelistatavam tasane kultuuritöö, rahva haridustaseme järkjärguline tõstmine ning olude uuendamine vastaspoolte vahel lepitust otsides. Eesti rahvusliku liikumise ajalugu iseloomustab ta sõnadega: „Vahel vapralt tegutsedes vaenuväljal, vahel kadaklises kannatuses end edasi viies oma rahulikus vastupidavas töös” (lk 139). End ja omaaegset eesti rahvast loeb ta küll pigem viimase töö tegijate hulka, lipukirjaks ühise „Eesti koja ehitamine” (lk 88).
Sellele rahumeelsele arenguaatele lisandub Prantsu kaljukindel usk rahvuste põhimõttelisse igikestvusse ning ühtlasi äge vastumeelsus nende igasuguse poliitilise, rahvusliku ja usulise fragmenteerumise suhtes. Kirjutades Setumaast, rõhutab ta positiivse nähtusena seda, et eestlaste ümberasumine sinna ja üleüldine Eesti mõju kasv avab Setumaale uusi ja paremaid väljavaateid (lk 109, 115), tänu millele võib lõpuks sinnagi jõuda „kosutav ja elustav korraldaja võim ning hariduse õhk” (lk 29). Eestlaste ajalugu laiemalt näeb Prants suurte lõhkumiste jadana, mille käigus edenema hakanud ülesehitustöö on ikka ja jälle uuesti põrmuks löödud. Seejuures pole Eesti rahvasoo algõnnetuseks mitte allajäämine muistses vabadusvõitluses, vaid hoopis eesti hõimude kaasasutatud (vt lk 111, 121–123, 128, 268) muistse Vene riigi slaavistumine (lk 145), mille tõttu eestlased pidid viimasest paratamatult uuesti lahku lööma ja tugeva keskvõimu puudumise tõttu seejärel XIII sajandi „vabadussõjas” ristirüütlitele alla vanduma.
Viimane lüüasaamine viis mõistagi juba edasise, eriti vaimse killustumise ja allakäiguni. Eestlaste vanemate hukkumine vabadusvõitluses ja Jüriöö ülestõusu ajal tähendas, et „kadus iga pide, mille najal rahva ühistunne ja iseteadvus end veel alal hoida oleks saanud” (lk 152), ning ajaloo edasine kulg jäi tumedaks kuni XIX sajandi ärkamisajani, mõned heledamad laigud välja arvatud. Viimaste seas kerkib Prantsu jaoks esile vana hea Rootsi aeg, mis tõi eestlastele juba varakult seda „korraldaja võimu ja hariduse õhku”, millest setud ilma jäid ning mille traditsioone eeskätt tänu hernhuutlastele mõnel määral ka XVIII sajandil jätkata õnnestus (lk 131).
Erinevatest fragmenteerimisohtudest on Prantsule tõsiuskliku inimesena iseäranis vastumeelne ateism, see „kirjanduslik umbrohi” (lk 281), ning hukka mõistab ta ka usuvaenu laiemalt, nähes selles otsest rahvuslikku õnnetust ja Eesti laastamise põhjust, kui protestantlikud rootslased sõdisid katoliiklike poolakate ja õigeusklike venelaste vastu, nii et „inimene unustas ära, et ta inimene on” (lk 26). Suur õnnetus oli tema jaoks ka XIX sajandi usuvahetusliikumine, mis jällegi oli eestlasi asjata killustanud (lk 160–161).
Prantsu suhtumine võõrvõimu kui niisugusesse on ambivalentne. Ta arvab, et „[i]seenesest ei tarvitse kellegi rahva võõra võimu alla minek veel olla hukatuseks, vaid sellest võib tulla ta arenemiseks tulugi” (lk 152), nagu seda olevat näha Rootsi alla läinud soomlaste juures, kus „võõras valitsus mõjus rahvuse ü h i s t a j a n a, Eestis mõjus ta otse l õ h k u v a l t” (lk 153). Ent ka baltisakslasi ei kiirusta ta lõpuni hukka mõistma, vaid rõhutab, et Eesti on heas ja halvas Saksa „vaimliste vooludega” ühenduses seisnud (lk 36), pidades positiivsetena silmas eeskätt ristiusku ja reformatsiooni, kuigi mõlema saabumine oleks kahtlemata võinud paremini toimuda. Eesti rahva põliste vaenlastena näeb Prants pigem Venemaad ja õigeusku, mis juba muistsetest aegadest peale oli Läänemere ääres oma võimu kindlustada püüdnud, eestlasi seejuures korduvalt ümberusustada ja ümberrahvustada püüdes. Eesti iseseisvusele eelnenud kirjutistes leidub Vene-suunalist kriitikat muidugi vähe, kuid hiljem ei kohku Prants Venemaad iseloomustamast „kurjakuulutava „ida-hallana”” (lk 147), mille imperiaalsete ambitsioonide täitmatus viis Vene-Jaapani sõjani (lk 379–380) ja Esimese maailmasõja puhkemiseni (lk 390).
Esimese maailmasõja aastatel arenes Prantsu Vene-vaenulikkus ning ühtlasi Rootsi- ja Soome-sõbralikkus kompromissivalmiduseks Saksamaaga. 1916. aastal Rootsis viibides oli ta ühenduses Saksa välisministeeriumi finantseeritud propagandaorganisatsiooniga Venemaa Võõrrahvaste Liiga ning väga lähedal sellele, et sinna eestlaste esindajana liikmeks astuda.(3) Ilmselt Soome aktivisti Herman Gummeruse vahendusel teatas Prants Rootsi kindralstaabile, et Eestis, kus sõja alguse meeleolu oli olnud saksavaenulik, oodatakse nüüd Saksa sõjavägesid vabastajatena.(4) 1918. aasta Saksa okupatsiooni ajal oli Prants eestikeelse Tallinna Päevalehe peatoimetaja, käis Saksa võimude kutsel Eesti ajakirjanike esindajana Saksamaal ringreisil[5] ning võeti 1919. aasta suvel kollaboratsionismis kahtlustatuna Eesti sõjaväevõimude poolt mõneks ajaks isegi vahi alla (ERA.1.7.8., l 29).
Need võib-olla üllatuslikud faktid osutavad, et Prantsu mõttemaailmas leidub aspekte, mille mõistmiseks kogumikus avaldatust päriselt ei piisa, kuid milleta ta Eesti mõtteloos oma õigele kohale ei asetu. Kergelt naiivne, XIX sajandi ärkamisaegseid traditsioone edasi kandev isamaalisus ja koduloolisus, mis raamatu tekste iseloomustab, annab pildi, mis pole küll vale, kuid mida tuleks vähemalt kahes osas täiendada. Esiteks on pisut hagiograafiline Lincolni-biograafia selles raamatus ainuke tekst, mis esindab Prantsu vaimulikku külge, viimasel oli tema mõtlemises aga vähemalt sama oluline roll kui ajaloohuvil. Teiseks tuleks hoiduda Prantsu alahindamisest Eesti asja ajajana. Esindades Eesti rahvusluse n-ö hallparunlikku ja Saksa-sõbralikku suunda, mis on küllap mõistetavatel põhjustel unustusehõlma vajunud, mängis ta Esimese maailmasõja aastatel salajast poliitilist rolli, mis pole laiemalt tuntud, kuid vääriks enam tähelepanu.
Lõpetuseks võib taas kord nentida, et mõtteloo marginaalsematel kujudel on tihti oma varjatud küljed ning mõnikord on nad marginaliseerunud põhjustel, mis pole võimalikest kõige ootuspärasemad. Kahtlemata leidub teisigi Prantsu-sarnaseid enam või vähem unustuse hõlma vajunud varase eesti rahvusliku liikumise heeroseid ja loodetavasti maldab kirjastus Ilmamaa ka tulevikus mõnele tähelepanu pöörata.
Kui Imbi Paju 2005. aastal Soomes esilinastunud filmi „Tõrjutud mälestused” näidati sama aasta novembris esmakordselt Eestis, tõi see uue viisi stalinistlike repressioonide ja võib-olla kogu nõukogude aja mäletamisse Eestis. Film tekitas suure emotsionaalse vastukaja nii väljapaistvate kultuurikriitikute kui ka laiema publiku hulgas, justkui oleks küüditamisest ja Nõukogude vangilaagritest räägitud esimest korda (vt nt Luik 2005). Jäi mulje, et nende sündmuste mõju inimeste elule õnnestus pärast pea kaht aastakümmet kestnud mälutööd näidata alles selles filmis.
„Tõrjutud mälestused” oli uudne mitmes mõttes. Esiteks on see väga isiklik lugu režissööri emast ja tädist, kaksikõdedest, kes võeti vaevalt täisealiseks saanutena 1948. aastal NKVD poolt kinni kahtlustatuna metsavendade aitamises ja saadeti vangilaagrisse Arhangelski oblastis. Kuid film räägib ka selle suuresti mahavaikitud loo mõjust režissöörile, kes püüab filmi tegemise käigus mõista ema ja tädi läbielamisi, pannes nende loo kokku teiste represseeritute, ekspertide tunnistuste ja arhiivimaterjalide põhjal. Teiseks oli Paju film erakordne, sest see räägib vangilaagritest naiste soolise kogemuse kaudu ning käsitleb seksuaalse alanduse ja vägivalla teemat riikliku terrori kontekstis. Kolmandaks kasutab Paju loo jutustamiseks mõjusat filmimeediumit, mida ei oldud repressioonidest rääkimiseks Eestis varem kuigi palju pruugitud. Neljandaks, film valmis osaliselt Soomes ja ka esilinastus seal ning on teadlikult suunatud rahvusvahelisele publikule. Kõik need asjaolud muutsid filmi uudseks ja aitasid kaasa selle edule nii Eestis kui ka välismaal.
Kuid filmi ühes esimestest arvustustest, mis kannab kõnekat pealkirja „Nii hilja valmis siis Eesti esimene holokaustidokk!”, pakub Jürgen Rooste välja veel ühe filmi suure mõju põhjuse. Pangem tähele, film ei räägi holokaustist. See räägib Nõukogude vanglatest ja vangilaagritest ning isegi ei võrdle neid holokaustiga. Miks nimetab kriitik seda siis holokaustifilmiks? Ta põhjendab oma valikut nii: „Moodsa dokfilmikunsti ajaloovalla lingua franca on kindlasti holokausti-filmindus, lausa omaette žanr”, ja lisab, et „toda head keelt, millega õukonda, suure ilma akadeemilisse või siis vähemasti avalikku, üldkasutatavasse ruumi pääseks, räägivad siin veel vähesed” (Rooste 2005). Rooste näib ütlevat, et holokaustiteemalised filmid on loonud ajaloost rääkimiseks teatava keele, mis on „suures ilmas” arusaadav, aga mida Eestis veel hästi ei vallata. „Tõrjutud mälestused” on erakordne seetõttu, et kasutab Nõukogude repressioonidest rääkimiseks esmakordselt seda keelt. Kuigi film ei viita vähemalgi määral holokaustile, tunneb kriitik ära just selles mälukultuuris kujunenud keele, mida on aga võimalik kasutada ka teistest vägivaldsetest ajaloosündmustest rääkimiseks. Enne kui asuda täpsemalt uurima, mis keel see on ja kuidas see on kujunenud, tuleks selgitada, mida mõeldakse siin keele all.
Rooste tähistab sõnaga keel seda, mida mälu-uurijad nimetavad mäluvormiks. Ann Rigney on juhtinud tähelepanu sellele, et minevikust ei saa rääkida ükskõik kuidas. Selleks saab kasutada vaid seda keelt, neid mäluvorme, mis on vastavas ajaloolises ja kultuurilises kontekstis käepärast. Isegi kui eri inimgruppide ajalugu on alati unikaalne, on mäluvormid ja mäletamise tehnoloogiad sageli sarnased, kultuurideülesed, üksteiselt laenatud ja taaskasutatud (Rigney 2005: 24). Rahvusülese mälu uurijad ongi viimastel aastatel huvitunud sellest, kuidas jutustused, pildid ja mäluvormid kultuuride vahel rändavad ja kuidas ühes kultuurilises kontekstis kujunenud vorme kasutatakse ajalooliselt ja poliitiliselt hoopis erineva mineviku mäletamiseks (Erll 2011: 4). Kuid mis on siis see mäluvorm, millest Rooste räägib, ja kuidas see on kujunenud?
Rahvusülene mälukultuur ja trauma
Nüüdisaegne Teist maailmasõda puudutav mälukultuur, nagu me seda praegu tunneme, kujunes välja ajapikku. Kui vahetult pärast sõda pühendus Euroopa ülesehitustööle, pööramata suuremat ühiskondlikku tähelepanu sõja ajal toime pandud inimsusvastastele kuritegudele, siis alates 1960.–1970. aastatest tõusis ilmasõja mäletamise keskmesse Euroopa juutide hävitamine natside poolt. Varasemad modernistlikud tulevikuutoopiad ja progressiusk asendusid XX sajandi ajalooliste katastroofide mäletamisega.
Järgnevatel aastakümnetel leidis holokausti mäletamine laia kultuurilise kandepinna ka väljaspool Euroopat ja Põhja-Ameerikat ning 1990. aastate alguseks oli see kujunenud rahvusüleseks mäluks. Daniel Levy ja Natan Sznaider nimetavad seda ka kosmopoliitseks mäluks ning on näidanud, kuidas alates 1990. aastatest olid paljud riigid sunnitud suhestama oma rahvuslikku mälu selle ajaloosündmusega (Levy, Sznaider 2006). Lisaks kujunes holokaustist globaalne mäluimperatiiv, mõõdupuu, mis aitaks vastustada genotsiidi ja inimõiguste rikkumisi tulevikus. See tähendas ka seda, et holokausti abil sai rääkida teistestki vägivaldsetest ajaloosündmustest mujal maailmas. Michael Rothberg on näidanud, kuidas orjandusemälu USA-s ja Euroopa kolonialismi ajalugu hakati üha enam teadvustama just võrdluses ja võistluses holokaustimäluga (Rothberg 2009).
Seoses holokausti esiletõusuga muutus mitte ainult see, mida minevikust mäletati – inimsusvastased kuriteod sõja kangelastegude asemel –, vaid ka see, kuidas seda tehti. Alates XX sajandi lõpust on läänemaailm keskendunud mineviku mäletamisel mitte kollektiivsetele kangelastegudele, vaid üksikisikute psühholoogilistele kannatustele ja traumadele, pöörates tähelepanu sellele, kuidas tulla toime vägivaldsete sündmuste järelmõjuga inimeste eludele.
Antropoloogid Didier Fassin ja Richard Rechtman on uurinud, kuidas traumast on viimase kolmekümne aasta jooksul saanud keskne moraalne kategooria, mille abil mõtestada suhet minevikuga, ja nad on näidanud, et trauma esiletõusu taga ei olnud vaid psühhiaatria edenemine, mis võimaldas diagnoosida varem tähelepanuta jäänud nähtusi (Fassin, Rechtman 2009: 6). Pigem andis psühhiaatria nime nähtusele, mis oli kerkinud keskpunkti seoses ajalooliste arengutega, muutunud kultuurilise tundlikkuse ja kollektiivsete väärtustega.(1) Trauma tõusis esile 1970. aastatel, kui USA-s hakati tunnistama Vietnami sõja veteranide psühholoogilisi probleeme ja võitlema naiste õiguste eest. Ajaloolise vägivalla mõtestamisel sai trauma paradigma valdavaks aga 1990. aastatel seoses holokausti ohvrite tunnistustega. Tänaseks on traumast saanud mäluvorm, kultuurikeel, mille abil on võimalik rääkida vägivaldsetest ajaloosündmustest üle kogu maailma ja mis on rahvusvaheliselt arusaadav.
Fassini ja Rechtmani trauma kui moraalse kategooria sotsiaalajalugu on minu jaoks eriti huvitav, kuna see kaardistab moraalse sõnavara muutumist. See näitab, et trauma on keel, mille abil on alates XX sajandi viimasest veerandist hakatud mõtestama poliitilisi konflikte ja ebaõiglust, aga see ei ole olnud ainus keel – see asjaolu torkab silma eesti laagri- ja küüditamismälestustes.(2)
Artiklis uuringi seda, kuidas on muutunud stalinistlike repressioonide mäletamine Eestis viimaste aastakümnete jooksul. Artikli järgmine osa annab ülevaate laagri- ja küüditamismälestustest enne „Tõrjutud mälestusi”: kuidas need kerkisid esile alates 1970. aastatest eesti pagulaskogukondades ja alates 1980. aastate lõpust Eestis ning kuidas neist räägiti, kasutades ebaõigluse ja vahel vastupanu sõnavara. Näitan, et esimesed katsed mälestada küüditamist ja vangilaagreid olid kohaliku iseloomuga ja kasutasid tol ajal kultuuris käibivaid mäluvorme. Isegi kui holokaustimälu globaliseerumine ja trauma muutumine universaalseks moraalseks kategooriaks langes laias laastus kokku repressioonide avalikustamisega Eestis 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses, jäi taasiseseisvunud Eesti mälukultuur traumaparadigmast esialgu suuresti puutumata.
Trauma keel jõuab repressioonide mälukultuuri alles 2000. aastate keskel filmiga „Tõrjutud mälestused”. Artikli teises pooles näitan, kuidas Paju film erineb varasematest laagri- ja küüditamismälestustest, sest see keskendub üksikisikute psühholoogilistele kannatustele. Film juhatas sisse uue ajastu stalinistlike repressioonide mäletamises, sest alates sellest filmist on ebaõigluse ja vastupanu sõnavara tasapisi asendunud psühholoogiliste traumade omaga kui mitte mälukultuuris laiemalt, siis vähemalt kunstilistes mälumeediumites. Samuti on repressioonide mäletamine nüüd suuresti suunatud väljapoole, rahvusvahelisele publikule ja kasutab kultuurideüleseid mäluvorme, mis muudavad Eesti ajaloo rahvusvaheliselt arusaadavamaks.
Traumateooria seletab tunnistusi, kus ei kasutata traumasõnavara, latentsusega. Traumat määratletakse varjatud hingehaavana, mis on tekkinud mingi sündmuse tagajärjel, mida inimene ei ole suutnud oma kogemusse põimida ja mis seetõttu annab endast tunda alles hiljem, põhjustades hingehädasid just oma nähtamatuse ja mõistetamatusega (Caruth 1995: 4). Traumadiskursuse seisukohalt võiks öelda, et kui taasiseseisvunud Eesti mälukultuur ei kasuta repressioonide mäletamiseks esialgu traumasõnavara, siis tuleneb see sellest, et traumad on latentses staadiumis. Fassini ja Rechtmani traumaajalugu lubab aga oletada, et kannatuste mittetraumaatilise mäletamise puhul võib olla tegemist teistsuguse mäluvormiga. Catherine Merridale, kes on uurinud stalinistlike repressioonide sotsiaalset mälu Venemaal, tunnistab, et tema jaoks ei olnud trauma mõiste uurimistöös kuigi kasulik: „Eesmärk ei ole seada kahtluse alla kannatuse ja trauma suurt ulatust Nõukogude Venemaal, vaid näidata, et inimesed suhtusid sellesse teistmoodi” (Merridale 2010: 381). Ta väidab, et isegi kui kannatused on universaalsed, on nendega toimetuleku viisid kultuuriti erinevad.
Laagri- ja küüditamismälestused enne „Tõrjutud mälestusi”
Kuna vangilaagrid ja küüditamine(3) olid Nõukogude Eesti avalikkuse üheks kõige suuremaks tabuks kuni režiimi lõpuni, siis ilmusid esimesed stalinistlikke repressioone käsitlevad tekstid paguluses, peamiselt alates 1970. aastatest Rootsis. Nende autorid olid Siberist tagasi tulnud ja siis läände emigreerunud inimesed või olid need kirja pandud Eestis ja siis Rootsi smugeldatud.(4) Kui vaadata esimeste aruannete vormi, siis on nende peamiseks eesmärgiks informatsiooni andmine: vangilaagris ja küüditamisel kogetud vintsutuste, nälja, külma, äärmise puuduse ja haiguste võimalikult täpne dokumenteerimine. Need kained isiklikud tunnistused ei psühhologiseeri kogemust ja kasutavad pigem ebaõigluse kui trauma keelt.(5) Mõeldud tõstma pagulaskogukonna teadlikkust, oli nende mõju kodumaal piiratud. Kui mõni tekst smugeldatigi tagasi Eestisse, siis ei pääsenud see kuni 1980. aastate lõpuni avalikku sfääri mõjutama.
Taasiseseisvumise perioodil 1980. aastate lõpus sai just repressioonide avalikustamisest ühiskonna uuenemise üks vedureid. Laagri- ja küüditamismälestused, mis olid säilinud erasfääris, tungisid avalikku ruumi ajakirjanduse, ajalooliste ülevaadete, ilukirjanduse ja teatri (Merle Karusoo, Jaan Kruusvalli, Rein Saluri) kaudu (Anepaio 2003: 209–214). Stalinismi pärandi esilekerkimist toetasid esimesed seadusandlikud katsed anda repressioonidele juriidiline hinnang, seoses 1949. aasta küüditamise 40. aastapäevaga 1989. aasta märtsis aset leidnud mälestusrituaalid, samuti teaduslikud lähenemiskatsed.(6) Ometi pärinevad esimesed mahukamad ja terviklikumad aruanded ilukirjandusest. Teiste hulgas torkavad silma kolm teksti: Heino Kiige „Maria Siberimaal”(Loomingus 1987, raamatuna 1988) ja Arvo Valtoni „Masendus ja lootus” (1989), mis räägivad 1949. aasta küüditamisest, ning Raimond Kaugveri „Kirjad laagrist” (1989), mis põhineb tema kogemustel Vorkuta vangilaagris.
Ilukirjandusliku vormi valik repressioonidest rääkimiseks oli kindlasti tingitud tekstide kirjutamisajast.Nagu Gulagi-kirjanduse puhul üldisemalt, lubas vaid kunstilisele vabadusele toetumine hellitada ilmumislootust (Toker 2000: 123).(7) Kuid ilukirjanduslik vorm toimis ka teatava enesetsensuuri vahendina ja selle valik mõjutas oluliselt tunnistuse andmise viise. Kuigi Kiige, Valtoni ja Kaugveri tekstid on üsnagi erinevad, ei keskendu ükski neist traumaatilistele kannatustele.
Esimene ja omas ajas kõige mõjukam küüditamise kujutus, Kiige „Maria Siberimaal” põhineb autori 1949. aastal Novosibirski oblastisse saadetud ema ja noorema venna mälestustel. Peategelase Maria silmade läbi esitatud romaan on otsekohene ja realistlik kolmandas isikus aruanne küüditamise erinevatest tahkudest. Isegi kui räägitakse tundejõuliselt laste nälgimise ja surmaga seotud hirmudest ja valust, ei kujutata neid traumaatilises võtmes. Romaan algab äärmise puuduse kirjeldusega, kuid jutustab loo edenevast võitlusest ellujäämise nimel, mille käigus küüditatud ehitavad oma elu nullist jälle üles. Samuti on see lugu maaharijatest, kes eesti talupojaeetikale toetudes loovad põllumajandusliku oaasi keset kollektiviseerimise hädaorgu. Romaani vastuvõtt oli kahetine. Mitmed kriitikud märkisid, et isegi kui see oli kirjutatud liiga vara, selleks et saada avaldamisluba, ilmus see siiski liiga hilja. Arvati, et oma lepitava tooni ja karmi reaalsuse liiga leebe kirjeldusega oli Kiik maksnud suurt lõivu (enese)tsensuurile (Uibo 1989: 125; Mikli 1987). Kuid kriitikute nurin ei kahandanud selle romaani kui küüditamiskogemuse esimese avaliku aruande mõju nii represseeritute hulgas kui ka laiemalt.
Valtoni 1949. aasta küüditamise mälestustel põhinev „Masendus ja lootus” on palju rusuvam aruanne pikkadest nälja- ja puuduseaastatest küüditatute kogukonnas Novosibirski oblastis, kuid ka see ei keskendu kannatustele. Valtoni vormivalik on eriti huvitav, oli ta ju teinud endale nime modernistliku autorina. „Masendus ja lootus” on aga pigem traditsiooniline kolmandas isikus panoraamromaan, mis kasutab vahelduvat sisemist fookust ja näitab sündmusi seega väga paljude inimeste vaatepunktist. Sellisena keskendub jutustus sotsiaalse maailma ja asumisega toimetulemise viiside erinevustele küüditatute kogukonna lõikes. Isegi kui Valton lõpetab oma romaani sõnadega: „Mida pidi ta ütlema kokkuvõtteks siinveedetud aastate kohta? Ta ei mõistnud ütelda muud, kui et kogu see asi ei tulnud kellelegi ega millelegi kasuks. [---] Seda kõike ei olnud tarvis, sellele ei pidanud vaatama kui paratamatusele. [---] Inimestele oli tehtud ränka ülekohut ja seda ei saanud andeks anda” (Valton 1989: 606), jääb tema noortele inimestele, nende hariduspüüdlustele ja kõige-kiuste-elujanule keskenduva romaani lõpus siiski kõlama lootuse noot.Hiljutises intervjuus ütleb Valton, et see mitte täiesti lohutu pilt küüditamisest võib olla tingitud noorest east, mil ta neid sündmusi koges (Valton 2013).
Novellikogu „Kirjad laagrist” räägib Kaugveri kogemustest Vorkuta vangilaagris, kus ta pärast lühikest perioodi kaevanduses töötas laagrihaiglas. Autori eessõna andmeil on novellid kirjutatud juba laagris ja saadetud kirjadega Eestisse.(8) Kuigi Kaugver rõhutab teose tunnistuslikku iseloomu, juhib ta tähelepanu tekstide kirjanduslikule vormile. Tõepoolest, novellid on väga maupassantilikud, surudes jubedad seigad traditsioonilise novelli, vahel isegi anekdoodi vormi. Selline kujutus, kus jutustaja ei anna tagantjärele hinnangut tegelase moraalselt kahtlasele käitumisele laagrioludes – võte, mis iseloomustab näiteks paljusid Varlam Šalamovi lugusid –, pani mõned kriitikud nurisema (Hinrikus 1990: 554; Kiin 1991: 996). Kuid seda võib vaadata ka kui ilustamata tõde laagris ellujäämiseks vajalikust moraalsest mugandumisest.
Kaugveri juhtumi põhjalikum uurimine, mis peab paraku jääma edaspidiseks, võiks avada veelgi huvitavamaid tahke laagrielu ja selle kujutamise kohta. Nimelt oli Kaugveril 1980. aastate lõpus olemas veel üks käsikiri, novellikogust täiesti erineva tooniga romaan „Põhjavalgus”, mis oli kirjutatud vahetult pärast vabanemist, kuid mida ta 1980. aastate lõpus teadmata põhjustel trükki ei lasknud (ilmus alles 2010). Kaugveri kirjade võrdlus ilukirjanduslike tekstidega („Põhjavalgus”, „Kirjad laagrist”, „Nelikümmend küünalt”) annaks süvasissevaate sellesse, kuidas kirjutamis- ja ilmumisaja ühiskondlik situatsioon mälestusi vormib.
Samasugune mittetraumaatiline hoiak, mis iseloomustab esimesi ilukirjanduslikke tekste, on omane ka paljudele nõukogude ajal kirjutatud ja pärast Eesti taasiseseisvumist avaldatud laagrimälestustele. Kõige silmapaistvam neist on kahtlemata Otto Tiefi valitsuse haridusministri Arnold Susi „Võõrsil vastu tahtmist” (2011). Susi võeti kinni 1944. aastal ja saadeti kaheksaks aastaks vangilaagrisse ja veel viieks asumisele. Lisaks sellele, et ta oli üks kõrgemaid ellujäänud võimuesindajaid, on tema lugu huvitav ka seetõttu, et 1945. aastal sõbrunes ta Lubjanka vanglas Aleksander Solženitsõniga ja võõrustas teda Eestis aastatel 1965–1967, mil Solženitsõn töötas oma „Gulagi arhipelaagi” kallal (Solzhenitsyn 1997: 42–58).
Susi enda „Võõrsil vastu tahtmist”, mis oli kirjutatud 1950. aastate lõpus Abakanis asumisel ja mida Solženitsõn kasutas oma suurteose kirjutamisel (Solzhenitsyn 1997: 52), on äärmiselt kaine ja vaoshoitud isiklik, aga mitte psühhologiseeritud aruanne oma läbielamistest. Tema memuaarid on kõige terviklikumad ja ülevaatlikumad eesti laagrimälestused ning neil on kõik tüüpilised Gulagi-mälestuste tunnused, nagu isikliku sidumine kollektiivsega, vangipõlve erinevate etappide ning teemade (vangistamine, nälg ja puudus, kriminaalkurjategijate vägivald, alaealiste kurjategijate kius jne) väljatoomine (Toker 2000: 74). Tekst on kirja pandud asumisel, ilma ligipääsuta laiemale kontekstile, ja on seega suletud klaustrofoobilisse laagrimaailma, kuid ometi on Susil oma kindel vaatenurk. Juristina oli Susi huvitatud Nõukogude repressioonide (väärastunud) juriidilisest küljest ja kirjutab seepärast justkui kujuteldavale kohtule tunnistusi andes. Tema peamine eesmärk ei ole kannatuste kirjeldamine, vaid Nõukogude repressioonisüsteemi, topograafia ja laagrirutiini võimalikult täpne dokumenteerimine. Jääb üle vaid kahetseda, et eesti kõige põhjalikumad ja paremini kirjutatud laagrimälestused ilmusid nii hilja ega pääsenud mõjutama mälukultuuri juba 1990. aastatel.
See paratamatult põgus ülevaade näitab, et esimeste nii memuaarses kui ka ilukirjanduslikus vormis kirjutatud laagri- ja küüditamismälestuste siht oli dokumenteerida kogemusi, mis olid küll olemas represseeritute sotsiaalses mälus, kuid mille üksikasjad olid nõukogude ajal laiemale avalikkusele suures osas teadmata. Selle eesmärgi täitmiseks kasutati pigem traditsioonilisi autobiograafilise jutustuse vorme ja ilukirjanduslikke žanre, mis olid eesti kultuuris tol ajal käepärast, kuid millest üheski ei keskendutud traumaatilistele kannatustele (Hinrikus 2011).(9) Läbielatu psühholoogilise tahu asemel rõhutavad need aruanded ellujäämise asjaolusid või harvemini kasutavad sõjaka vastupanu retoorikat. Esimesed ülevaatlikud tekstid 1980. aastate lõpust olid olulised, kuna mõjutasid teatud määral seda, kuidas mäletati stalinistlikke repressioone 1990. aastatel taasiseseisvunud Eestis.
1990. aastatel said küüditamis- ja laagrikogemuste lahtirääkimise peamiseks meediumiks elulood, mida hakati süstemaatiliselt koguma alates 1980. aastate lõpust. Kuna represseeritud said tänu seadusandlikele algatustele ja mälestusrituaalidele ühiskonnas üha rohkem tähelepanu, põhjalikud ajaloolised ülevaated eestlaste käekäigust Nõukogude vangilaagrites ja asumisel aga viibisid, siis sai just üksikisikute elulugude rolliks täita nõukogude ajalookirjutuse „valged laigud” (Kõresaar 2005: 19). Elulugusid koguti avalike võistluste kaudu, mida organiseerisid Eesti Muinsuskaitse Selts, Eesti Kirjandusmuuseumi kultuurilooline arhiiv ja alates 1996. aastast eraldi selleks loodud Ühendus Eesti Elulood.(10)
Elulugudes avanev pilt sellistest valusatest kogemustest nagu perekondade lahutamine ja hävitamine, pikaajaline nälg, puudus ja kurnatus on palju karmim kui 1980. aastate lõpu ilukirjanduslikes kujutustes. Ometi ei kasutata elulugudes trauma sõnavara, vaid pigem „õiguslik-poliitilist repertuaari” (Kõresaar 2005: 73). Tiina Kirss väidab, et traumateooria ei sobi eesti küüditatute elulugude analüüsimiseks, sest nende autorid ei taha loobuda teovõimelise subjekti positsioonist. Kirsi osutus ühele eluloole, kus autori rõhk on „trotsliku, isegi dissidentliku moraalse hoiaku väljajoonistamisel, enese määratlemisel aktiivse tegutseja, mitte passiivse ohvrina” (Kirss 2004: 123), näib iseloomustavat ka paljusid teisi elulugusid.
Vaprust säilitav ja vastupidamist rõhutav kujutusviis võib olla seotud avalike üleskutsete abil kogutud elulugude žanri ja selle normatiivsete piirangutega. Ene Kõresaar on juhtinud tähelepanu sellele, et 1990. aastate üleskutsed ja võistlusekuulutused olid rahvusliku mündiga ja asetasid üksikisikute elulood ning nende kogumise rahvusliku ajaloo taastamise konteksti (Kõresaar 2004: 89). Sellest tulenevalt tõlgendasid autorid oma elu kogukondlikust identiteedist lähtuvalt ning rõhutasid nii isiklikku kui ka kollektiivset ellujäämist ja vastupanu (Kurvet-Käosaar 2013: 132). Catherine Merridale on samuti märganud, et kollektiivne fookus aitab inimestel oma isiklike läbielamistega toime tulla (Merridale 2010: 381). Kui Leena Kurvet-Käosaare jaoks toimib kollektiivne raam varjuna, mis katab kinni trauma, mida on kogetud, aga millest jäetakse rääkimata,(11) siis Merridale pakub välja, et kogukondlik jutustamisviis võib tõepoolest aidata valusatest mälestustest üle saada. Siit kasvab välja idee, et kannatustest rääkimise ja nende läbitöötamise viisid võivad olla ajalooliselt ja kultuuriliselt erinevad.
Tiina Kirss väidab, et eesti elulugusid on mõjutanud „kultuuriliselt olulised ja ajalooliselt spetsiifilised tõlgendusfiltrid ning metanarratiivid subjektsuse, agentsuse, soolisuse ja suuremas kollektiivis osalemise kohta” (Kirss 2004: 114). Vielda Skultans ja Ene Kõresaar on näidanud, et Läti ja Eesti kontekstis on üheks selliseks filtriks rahvuslik kirjandustraditsioon (Skultans 1998: xii; Kõresaar 2005: 78–80). Tundubki, et 1990. aastatel kogutud Eesti elulugusid oli mõjutanud ka 1980. aastate ilukirjanduslikud aruanded, eriti romaan „Maria Siberimaal”, millega elulugude autorid kinnitavalt või kriitiliselt suhestuvad.(12)
„Tõrjutud mälestused” kui traumaatiline järelmälu
Erinevalt 1980. aastate ilukirjanduslikest tekstidest ja 1990. aastatel mälukultuuri vallanud elulugudest kasutab Imbi Paju film „Tõrjutud mälestused” teistsuguseid tõlgendusfiltreid ning keskendub vangilaagrikogemuse traumaatilistele tahkudele ja ohvrite psühholoogilistele kannatustele. Ta alustab filmi viitega mitte ainult vangistatute ja küüditatute, vaid ka nende laste ja lastelaste repressioonidest tingitud hingehaavadele: „Lapsepõlves ma ärkasin tihti selle peale, et mu ema nägi luupainajalikke unenägusid ja hüüdis unes appi. Tema unenägude õudused olid Stalini sunnitöölaagrid ja tema elu ohustavad Nõukogude sõdurid. Neis unenägudes ei pääsenud ta kunagi tagasi oma ema juurde. Need unenäod viisid mind lapsena häireseisundisse. Selle loo stsenaarium hakkaski minus kujunema juba lapsepõlves. Sunnitöölaagrid ja surmalaagrid tulid minu alateadvusesse ema unenägude kaudu.” Lisaks kaadritagusele jutustajahäälele, mis positsioneerib end ühemõtteliselt repressioonide ohvrina, on režissöör filmis kohal ka visuaalselt, saates ema, tädi ja teisi naisi käikudel valusate mälestustega seotud paikadesse.
Tulenevalt režissööri väga isiklikust seotusest filmi ainesega, on Nõukogude repressioone käsitletud perekondliku kujundi kaudu. Claire Kahane on näidanud, et holokaustimälus kujutatakse äärmuslikku ajaloosündmust väga tihti ema ja lapse suhte hävitamise kaudu, mis peaks psühhoanalüüsi järgi olema inimese psüühika kaitsekilbiks: „Kui imikuea esimene trauma on ema kaotus, siis on ema-lapse suhte traumaatilise lõhkumise kasutamine raskesti edasi antava ajaloolise trauma kujutamiseks nii loogiliselt möödapääsmatu kui ka universaalselt mõjus” (Kahane 2000: 164). Ema-lapse suhe, mille kaudu Paju käsitleb stalinistlikke repressioone, ei puuduta vaid tema suhet oma emaga. Tema ema ja tädi kannatused on samuti seotud emast lahutamisega ja hiljem kaksikõdede eraldamisega, mille meenutamine on filmi emotsionaalselt kõige raskem hetk.
Fookus kannatanute lastel teeb „Tõrjutud mälestustest” järelmälu filmi. Marianne Hirsch kirjeldab järelmälu mõiste abil holokaustis ellujäänute laste või lastelaste suhet oma vanemate ja vanavanemate läbielamistega, „mida nad „mäletavad” jutustuste ja piltide kaudu, millega nad on üles kasvanud, kuid mis on nii võimsad, monumentaalsed, et moodustavad omaette mälestusi” (Hirsch 1999: 8). „Tõrjutud mälestused” on järelmälu akt, sest see on ennekõike teise põlvkonna esindaja retk minevikku. Režissöör püüab saada selgust loos, mida esimene põlvkond ei taha mäletada, seda asjaolu on filmis korduvalt rõhutatud. Peategelased ütlevad mitut puhku, et ei soovi oma läbielamistest rääkida. Kui Hirsch nimetab jutustusi ja pilte, siis Paju rõhutab, et temani jõudis ema ja tädi läbielatu pigem vaikimise kaudu. Et minevikult katet kergitada, intervjueerib Paju ema ja tädi saatusekaaslasi, eksperte ja isegi repressioonide täideviijaid ning kasutab arhiivimaterjale.
Põhjus, miks „Tõrjutud mälestuste” peategelased ei soovi minevikku meenutada, on osaliselt seotud sooliste kogemustega. Paju film püüab käsitleda teemat, millele ei oldud repressioonide mälukultuuris varem kuigi palju tähelepanu pööratud – naiste elu vangilaagris ja asumisel. Nagu eelnev põgus ülevaade laagrikirjandusest näitas, on nende autorite ja peategelaste hulgas palju naisi, seda ka seetõttu, et küüditati rohkem naisi ja rohkem naisi jäi ellu.(13) Kuid kuna 1990. aastate mälukultuur oli pigem meestekeskne, rõhutades vastupanu nõukogude režiimile ja seega meeste võitlust Saksa sõjaväes ja metsavendadena, siis jäi suur osa naistele eriomaseid kogemusi mälukultuuris tähelepanuta (Kirss 2005: 17; Kurvet-Käosaar 2003). Neile osaks saanu, mis oli vastuolus 1990. aastate mälukultuuri meheliku heroismiga ja millest Paju üritab rääkida, puudutab ennekõike seksuaalset alandust ja vägivalda.(14) Isegi filmis ei saa ta seda teemat otse käsitleda. Tema ema ja tädi meenutavad seksuaalse alanduse olukordi, kuid jätavad palju asju ütlemata ja anuvad võimalust mitte rääkida.
Selleks et küsimust siiski uurida, koostab Paju mõttelise arhiivi ema ja tädi saatusekaaslaste tunnistustest. Ta intervjueerib teisi naisi, keda peeti kinni NKVD Tallinna peakorteris Pagari tänaval või Patarei vanglas ja kes annavad ülevaate seal aset leidnud julmustest. Kõige tähelepanuväärsem on ehk Hilja Rüütli meenutus, kelle lugu on meile tuttav paguluses ilmunud raamatutest. Nii seal kui ka filmis kirjeldab ta piinamise ja seksuaalse alanduse episoode läbi musta huumori prisma, mis näib olevat tema viis kogetuga toime tulemiseks. Kuid hoolimata Rüütli otsekohesusest näib seksuaalse vägivalla küsimus filmitegijat siiski painavat. Seepärast kasutab ta teema avamiseks lisaks naiste tunnistustele NKVD Kresti vangla valvuri Danzig Baldajevi (1925–2005) joonistusi, püüdes piltide abil justkui täita lünki tunnistajate jutustustes.
Baldajevi joonistuste kasutamine toob meid tagasi järelmälu juurde. Hirsch rõhutab, et teine ja kolmas põlvkond kasutavad esimese põlvkonna kogemuse mõtestamisel lisaks nende mälestustele (ja vaikimise korral nende asemel) olemasolevaid kultuurilisi representatsioone, aga ka kujutlust ja projektsiooni (Hirsch 1999: 8). Järelmälu on seega kultuuriliselt vahendatud, kasutab igasuguseid kättesaadavaid tekstilisi ja visuaalseid allikaid, et varasemate põlvkondade läbielamisi mõtestada. Kuid Baldajevi joonistused ei ole „Tõrjutud mälestuste” seisukohalt siiski probleemitu leid ja seda mitte ainult tema mineviku, vaid ka nende viiside tõttu, kuidas ta seksuaalset vägivalda kujutab.
130 Briti kirjastuse Fuel väljaandesse koondatud Baldajevi joonistust (Baldaev 2010)(15) annavad osalt kronoloogiliselt, osalt temaatiliselt korrastatud ülevaate nõukogude režiimist. Kuid Baldajevi piltide põhirõhk on NKVD piinamismeetoditel, sealhulgas seksuaalsel vägivallal. Pildid on nii võikad, et mõned kriitikud on pidanud neid kiimalisteks (Brown 2010). Baldajev keskendub oma kujutuses kurjategijatele ja naudingule, mida nad piinamisest tunnevad. Visuaalset rõhku kurjategijatel tugevdavad piltide tekstiosad, mis annavad edasi nende kõnet. Ohvrid on neil piltidel vaid tummad seksualiseeritud kehad. Kui Paju näitab Baldajevi pilte oma filmis, siis leevendab ta neid sellega, et fragmenteerib pilte kaamera liikumise abil. Kaamera peatub vaid ohvritel ja näitab kogu pilti episoodi lõpus.
Kuigi pole põhjust kahelda joonistuste faktitruuduses, on kunstilised valikud need, mis on ilmselt ajendanud väljaande toimetajaid pilte täiendama ja justkui tõendama viidetega Gulagi-kirjanduse klassikale, Solženitsõnile, Šalamovile jt. Pildid ei ole raamatus seega Nõukogude repressioonide vahetud tõendid, nagu Paju kasutab neid oma filmis, vaid vajavad ise tekstiliste allikatega tõendamist. Joonistuste kasutamine filmis näitab, kui suurt rolli mängivad kultuurilised representatsioonid selles, kuidas järgnevad põlvkonnad mõtestavad vägivaldsetes ajaloosündmustes ellujäänutele osaks saanut.
Vahekokkuvõtteks võib öelda, et „Tõrjutud mälestused” tõi eesti mälukultuuri täiesti uue vangilaagrite ja küüditamise mäletamise viisi, mis keskendub üksikisikute traumale ja selle järelmõjudele järgnevates põlvkondades. Hoolimata teema tundlikkusest õnnestub Pajul tuua avalikkuse ette naistele eriomased seksuaalse alanduse ja vägivalla kogemused. Kuid see film on ka või isegi ennekõike teisest põlvkonnast, autorit painavast teadmatusest, mis tema lähedastele täpselt osaks sai ja kuhu asetada nende läbielatu filmi tehes kokku kogutud jutustuste ja piltide kontekstis.(16)
Alates sellest filmist on lähenemine stalinistlikele repressioonidele trauma vaatepunktist muutunud kunstilistes mälumeediumides valdavaks. Mõelgem siin kas või Sofi Oksase romaanile „Puhastus” (2008), mis kujutab repressioone samuti naistevastasest seksuaalsest vägivallast tingitud psühholoogiliste traumade vaatepunktist, või Leelo Tungla raamatutele „Seltsimees laps” (2008) ning „Samet ja saepuru” (2009), mis kujutavad Siberisse saadetud ema ja vanaemata jäänud lapse hingeelu. Torkab silma, et kunstiliste mäluteoste tasandil on mälukultuuri fookus kandunud meeste vastupanuvõitluselt naistevastasele seksuaalsele vägivallale ja psühholoogilistele kannatustele.
Mäletamine kui tõlge
Viimase kümnendi mäluteoste, psühholoogilistele kannatustele keskenduvat mäluvormi kasutavate filmide ja raamatute juures torkab silma veel üks ühisjoon. Need on suunatud rahvusvahelisele, mitte kohalikule publikule. „Tõrjutud mälestused” oli osaliselt tehtud Soomes ja esilinastus Helsingis. Film raamib peategelaste lugu põhjaliku, eesti vaataja jaoks üleliigsegi ajaloolise kontekstiga ja on seega suunatud teadlikult Eestist väljapoole. See lubab oletada, et kultuurideüleste mäluvormide kasutamise taga on muuseas soov kõnetada rahvusvahelist publikut. Meenutagem, et Rooste iseloomustab oma arvustuses Paju mäletamisviisi kui keelt, millega pääseb õukonda, suure ilma akadeemilisse või vähemalt üldkasutatavasse ruumi (Rooste 2005). Kui mälutööd peetakse tavaliselt oluliseks asjasse puutuva kogukonna sidususe seisukohalt, siis miks jutustavad viimase kümnendi mäluteosed Eesti ajaloost ennekõike rahvusvahelisele publikule? Et seda mõista, tuleb lühidalt peatuda mäletamise poliitilistel aspektidel.
Väljapoole, rahvusvahelisele areenile suunatus on iseloomustanud taasiseseisvunud Eesti mälukultuuri juba alates 1990. aastate algusest ja sellel on mitu põhjust. Kuna pärast Nõukogude Liidu lagunemist on Venemaa korduvalt eitanud Balti riikide okupeerimist 1940. aastal ega ole riiklikul tasandil tegelenud stalinistlike repressioonide uurimise, hukkamõistu ega mäletamisega (Etkind 2013), siis on Balti riigid ajaloolise õigluse jaluleseadmise eesmärgil otsinud oma kohalikule minevikule rahvusvahelist tunnustust. Teisalt, nagu juba öeldud, langes liberaliseerumine Ida-Euroopas kokku murrangutega üleilmses mälukultuuris, kui holokaustimälust sai rahvusülene mälu. Sellega kaasnes rahvusvaheline poliitiline ja kultuuriline ootus lõimida holokaustimälu ka Ida-Euroopas taastatud rahvusriikide kujunemises olevasse rahvuslikku mällu ning tegeleda kohaliku holokausti ajalooga. 1990. aastatel suhtusid paljud Ida-Euroopa riigid sellesse survesse vaenulikult, sest stalinistlike repressioonide pärandi uurimine tundus palju pakilisem (Blacker, Etkind 2013: 4; Pettai 2011: 159). Vastuolu kohalike huvide ja rahvusvahelise surve vahel tekitas vajaduse seletada oma ajalugu välismaal.
Euroopa Liidu laienemine andis Ida-Euroopa riikidele uue võimaluse teha oma hääl kuuldavaks erinevates Euroopa foorumites. Alates sellest ajast on tehtud mitmeid katseid Nõukogude Liidu inimsusvastaste kuritegude rahvusvaheliseks hukkamõistmiseks. Maria Mälksoo on näidanud, et Ida-Euroopa riikide algatused kasutavad selleks holokaustimälu malli ja püüavad oma ajaloole tunnustust otsida universaalsetes inimsusvastaste kuritegude hukkamõistu terminites (Mälksoo 2014: 84).
Kui poliitilisel tasandil on holokausti mallide kasutamine ja rahvusvaheline selgitustöö olnud selgesti nähtaval, siis kultuurilisel tasandil on üleilmse mälukultuuri mõju olnud märksa varjatum. Nagu näidatud, on kultuuriline protsess, mille käigus stalinistlikke repressioone hakati nägema läbi holokausti prisma, olnud üsnagi aeglane. Esimesed katsed mäletada Nõukogude vangilaagreid ja küüditamist olid kohaliku iseloomuga ja kasutasid varasemast kultuuritraditsioonist pärinevaid mäluvorme. Otsustav muutus, mille film „Tõrjutud mälestused” endaga kaasa tõi, seisneb trauma ja tunnistuse mäluvormide kasutamises järelmälu kujul. Paju lähenemine oli Eesti kontekstis uus, kuid on olnud rahvusvaheliselt edukas, sest kasutab kultuurideüleseid mäluvorme, mis on sellele publikule arusaadavad. Film ei viita küll otseselt holokaustile,(17) kuid on seotud holokausti mälukultuuriga nii mäluvormide kui ka mäletamise esteetika mõttes.
Kuid viimase kümnendi mäluteosed on huvitavad mitte ainult seetõttu, et neis kasutatakse Nõukogude repressioonidest rääkimiseks kultuurideüleseid mäluvorme, vaid ka selle poolest, kuidas kultuurideülesed mäluvormid võimaldavad kohalikul ajalool rahvusvaheliselt rännata. Need tõlgivad kohaliku minevikukogemuse üleilmses kontekstis arusaadavasse keelde. Üks kõige huvitavamaid sellise tõlke näiteid on Martti Helde mängufilm „Risttuules” (2014), mis kasutab „Tõrjutud mälestustega” sarnast trauma ja tunnistuse keelt. Linateost määratletakse pärimusel põhineva loona ja see jutustab noore eesti naise Erna ning tema perekonna küüditamisest, kasutades selleks filmimeediumile võõrast elavate piltide tehnikat. Rohkem kui tosin elavat pilti annavad edasi küüditamisloo erinevaid etappe. Neid saadab peategelase kaadritagune kirjade vormis jutustus oma elust. Sellised kunstilised valikud teevad filmi emotsionaalselt mõjusaks ja on pälvinud rahvusvaheliselt suurt tähelepanu ning tunnustust.
„Risttuules” ongi teadlikult suunatud rahvusvahelisele vaatajaskonnale ja tehtud üleilmses mälukultuuri kontekstis, selle traditsioone ja tavasid arvesse võttes. Tõlke element on kõige nähtavam filmi ikonograafias ja lõputiitrites. Film kasutab mitmeid holokausti mälukultuuri kujundeid ja ikonograafilisi motiive, nagu aja peatumine, mis on filmis edasi antud elavate piltide abil, või hukatute jalanõude hunnik, mis on holokausti visuaalkultuuri üks kõige äratuntavamaid ikoone. Otsesõnu viitab film holokaustile lõputiitrites: „Film on pühendatud kõigile nõukogude holokausti ohvritele.” Siinkohal võiks küsida, millised on režissööri eesmärgid sellise viite lisamisel filmi lõppu? Holokaust toimib siin globaalse ikoonina,(18) mille abil püüab Helde avada rahvusvaheliselt vähemtuntud ajaloosündmuse tähendust, võrreldes seda paljude jaoks tuttavama ja režissööri arvates sarnase sündmusega.(19) Nagu juba öeldud, on holokaustimälust saanud orientiir, mille abil mõista ka teiste ajaloosündmuste tähendust.
Kokkuvõte
Põgus ülevaade taasiseseisvunud Eesti mälukultuurist näitas, et Teise maailmasõja ja Nõukogude repressioonide mäletamises on viimase veerandsajandi jooksul toimunud suured muutused. Muutunud on nii mäluvorm kui ka kesksed teemad. Mälukultuuri kese on liikunud Saksa sõjaväes võidelnutelt ja metsavendade vastupanuvõitluselt küüditamise ja repressioonidega põhjustatud kannatustele. Meeste lugude kõrvale ja asemele on tõusnud naiste eriomased kogemused, mida mäletatakse mitte vastupanu, vaid psühholoogilise trauma võtmes. Kõige rohkem tähelepanu pälvinud lood ei ole enam jutustatud ajaloosündmustes osalenute, vaid teise ja kolmanda põlvkonna poolt, kes tunnevad end kodus globaalses mälukultuuris ja oskavad rääkida Eesti ajaloost selle kultuuri keeles. Kuidas neid muutusi hinnata?
Psühholoogilistele traumadele keskenduva mäletamisviisi suureks vooruseks on selle universaliseeriv jõud. Fassin ja Rechtman juhivad tähelepanu sellele, et trauma mõistel on kaks poolt: kliiniline ja kollektiivne-kultuuriline. Trauma tähistab nii üksikisikute psühholoogilisi probleeme kui ka laiaulatuslikke vägivaldseid ajaloosündmusi – poliitilisi konflikte ja repressioone, aga ka looduskatastroofe –, mis on jätnud jälje kollektiivsesse mällu. See kahetisus loob vastastikku kinnitava seose inimese psüühika ja kultuuri vahele: „Kollektiivne sündmus põhjustab trauma, mida sõnastatakse individuaalses kogemuses, ja vastupidi, isiklikud kannatused on tunnistuseks kollektiivse sündmuse traumaatilisest iseloomust” (Fassin, Rechtman 2009: 18). Just see üksikisiku ja kollektiivi vaheline seos muudab ajaloolise trauma universaalseks. Kuna inimesed kannatavad ühtmoodi, siis on ühe inimese läbielatule toetudes võimalik tänu empaatiale mõista mitte ainult teise inimese, vaid ka teiste rahvaste vägivaldset ajalugu. Traumast saab side erinevate kogukondade ja nende ajaloo vahel ning selle tunnistuseks on ka rahvusvaheline edu, mis on saatnud trauma vaatenurgast jutustatud eesti lugusid.
Samas hoiatavad Fassin ja Rechtman trauma kui mäluvormi eest, kuna selle tulemuseks on sageli „ajalugu ilma ajaloota” (Fassin, Rechtman 2009: 214). Keskendumine üksikisikutele, üha sagedamini ka näiteks kurjategijatele ja nende kogemuse psühholoogilistele tahkudele võib viia tähelepanu eemale ajaloolise konteksti spetsiifikalt ja takistada mineviku ajaloolist ja poliitilist analüüsi. Me saame rohkem teada sellest, mida inimesed tundsid, ja vähem sellest, milles poliitiline konflikt või sõda seisnes, kes olid selle osapooled ja milline oli nende ajalooline roll ning vastutus. Üheks näiteks sellest, kuidas kohaliku mineviku tõlkimine kultuurideüleste mäluvormide keelde võib ajalookäsitlust lihtsustada, on filmis „Risttuules” loodud pilt küüditamisest, mis ei erista selle kaht lainet 1941. ja 1949. aastal, vaid sulatab need üheks kogemuseks. Filmi peategelane viiakse perega ära 1941. aastal, kuid kaadritaguses tekstis kahetseb ta, et otsustas „mitte koos lähedastega üle mere põgeneda”, selleks et küüditamisest pääseda. See repliik on tõlgendatav vaid kui osutus suurele põgenemisele 1944. aasta septembris, mis oli aga kaotatud võimalus vaid 1949. aasta küüditatute jaoks. Rahvusvahelisele publikule ei pruugi see eristus olla oluline, kuid kui arvestame, et väljapoole jutustatud lood jõuavad bumerangina koju tagasi ja mõjutavad kohalikku mälukultuuri, siis on see lihtsustamine märkimisväärne.
Trauma kui mäluvormi üheks probleemiks on ka selle ligitõmbavus rahvusliku mälupoliitika jaoks. Mälu-uurijad on juhtinud tähelepanu sellele, et ohvrite kannatustele keskendumine varjutab rahvusliku mälu kontekstis tihti kohanemise ja koostööga seotud ajaloo tahke, mida ei taheta kollektiivsel tasandil mäletada. Eva-Clarita ja Vello Pettai on näidanud, et Balti nõukogudejärgset mälukultuuri iseloomustab vastutuse välistamine ja kollektiivne ohvristaatus (Pettai, Pettai 2015: 58, 63). Kuigi on tervitatav, et viimasel kümnendil on Eesti mälukultuuri rõhk nihkunud varem alaesindatud rühmade, nagu naiste ja laste kogemusele, teeb samas ettevaatlikuks see, kuidas need lood on tõstetud rahvusliku mälu kilbile ja riiklikult levitatud kui ainsaid ja kõige tüüpilisemaid lugusid Eesti ajaloost. „Tõrjutud mälestustest” sai kiiresti film, mis on esindanud eestlaste kannatusi nõukogude korra all väga erinevates foorumites alates kultuurifestivalidest kuni linastusteni Euroopa Parlamendis.(20) Arvestades filmi raskusi seksuaalse vägivalla teema esiletoomisel, on olnud üllatav, kui kiiresti on rahvuslik mälupoliitika need mälestused hõlvanud.
Tänan Ene Kõresaart ja anonüümset retsensenti läbinägelike kommentaaride eest sellele artiklile.
Keywords: transcultural memory, transnational memory, trauma, Estonian memory culture, the Gulag, Imbi Paju
The article deals with a transformation in the ways of remembering the Soviet deportations and the Gulag in Estonia. Of particular interest is the new vocabulary of testimony and trauma that emerged in the Estonian memorial culture about those events in the mid-2000s, mainly in the aesthetic media of memory. While the first attempt to remember these aspects of Estonian history among expatriate Estonians in the 1970s and in Estonia at the end of the 1980s, in fiction, used the vocabulary of resistance and survival, the article shows how in the new millennium the rendering of those experiences is focused on the psychological traumas of the survivors. The article associates this transformation with the use of certain transcultural memorial patterns borrowed from the transnational memory of the Holocaust and discusses the advantages and problems of the use of those patterns.
Eneken Laanes (b. 1972), PhD in World Literature, Under and Tuglas Literary Centre, Senior Researcher; Tallinn University, Associate Professor of Comparative Literary Studies, email@example.com" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#241 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-04-05 12:39:12" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(4) "EEST" } ["reference"]=> string(9555) "
A n e p a i o, Terje 2003. Eesti mäletab!? Repressiooniteema retseptsioon Eesti ühiskonnas. – Mälu kui kultuuritegur: etnoloogilisi perspektiive. (Studia Ethnologica Tartuensia 6.) Toim Ene Kõresaar, T. Anepaio. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, lk 206–230.
A s s m a n n, Aleida 2010. The holocaust – a global memory? Extensions and limits of a new memory community. – Memory in a Global Age: Discourses, Practices, Trajectories. Toim A. Assmann, Sebastian Conrad. Basingstoke: Palgrave Macmillan, lk 97–117.
B a l d a e v, Danzig 2010. Drawings from the Gulag. London: FUEL.
B l a c k e r, Uilleam, E t k i n d, Alexander 2013. Introduction. – Memory and Theory in Eastern Europe. Toim U. Blacker, A. Etkind. New York–Basingstoke: Palgrave Macmillan, lk 1–22.
B r o w n, Roland Elliott 2010. Drawings from the Gulag by Danzig Baldaev – Review. – The Observer 17. X, lk 4.
C a r u t h, Cathy 1995. Introduction. – Trauma: Explorations in Memory. Toim C. Caruth. Baltimore–London: The Johns Hopkins University Press, lk 3–12.
E r l l, Astrid 2011. Travelling memory. – Parallax, kd 17, nr 4, lk 4–18.
E t k i n d, Alexander 2013. Warped Mourning: Stories of the Undead in the Land of the Unburied. Stanford: Stanford University Press.
F a s s i n, Didier, R e c h t m a n, Richard 2009. The Empire of Trauma: An Inquiry Into the Condition of Victimhood. Princeton–Oxford: Princeton University Press.
H i n r i k u s, Rutt 1990. Proosamaastik 1989; unustada või loota. – Looming, nr 4, lk 551–559.
H i n r i k u s, Rutt 2003. Eesti elulugude kogu ja elulugude uurimise perspektiive. – Võim ja kultuur. Koost Arvo Krikmann, Sirje Olesk. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, lk 171–213.
H i n r i k u s, Rutt 2011. Arnold Susi „Võõrsil vastu tahtmist”. – Eesti Päevaleht 18. II.
H i n r i k u s, Rutt, K õ r e s a a r, Ene 2004. A brief overview of life history collection and research in Estonia. – She Who Remembers Survives. Interpreting Estonian Women’s Post-Soviet Life Stories. Toim Tiina Kirss, E. Kõresaar, Marju Lauristin. Tartu: Tartu University Press, lk 19–34.
H i r s c h, Marianne 1999. Projected memory: Holocaust photographs in personal and public fantacy. – Acts of Memory: Cultural Recall in the Present. Toim Mieke Bal, Jonathan Crewe, Leo Spitzer. Hanover: University Press of New England, lk 3–23.
K a h a n e, Claire 2000. Dark mirrors: A feminist reflection of holocaust narrative and the maternal metaphor. – Feminist Consequences: Theory for the New Century. (Gender and Culture Series.) Toim Elizabeth Bronfen, Misha Kavka. New York: Columbia University Press, lk 161–188.
K a u g v e r, Raimond 1989. Kirjad laagrist. Tallinn: Eesti Raamat.
K i i k, Heino 1988. Maria Siberimaal. Tallinn: Eesti Raamat.
K i i n, Sirje 1991. Laagrikirjandus eesti moodi. – Looming, nr 7, lk 995–997.
K i r s s, Tiina (toim) 1998. Siberilood. Eestlaste siberiteekond ja selle järelkajad, 1940–1996. Tartu–Toronto: Eesti Kirjandusmuuseum.
K i r s s, Tiina 2004. Three generations of Estonian women: selves, lives, texts. – She Who Remembers Survives. Interpreting Estonian Women’s Post-Soviet Life Stories. Toim T. Kirss, Ene Kõresaar, Marju Lauristin. Tartu: Tartu University Press, lk 112–143.
K i r s s, Tiina 2005. Survivorship and the Eastern exile: Estonian women’s life narratives of the 1941 and 1949 Siberian deportations. – Journal of Baltic Studies, kd 36, nr 1, lk 13–38.
K u r v e t - K ä o s a a r, Leena 2003. „Other things happened to women”: World War Two, violence, and national identity in A Sound of the Past by Käbi Laretei and A Woman in Amber by Agate Nesaule. – Journal of Baltic Studies, kd 34, nr 3, lk 313–331.
K u r v e t - K ä o s a a r, Leena 2013. Voicing trauma in the deportation narratives of Baltic women. – Haunted Narratives: Life Writing in an Age of Trauma. Toim Gabriele Rippl, Philipp Schweighauser, Tiina Kirss, Margit Sutrop, Therese Steffen. Toronto–Buffalo–London: University of Toronto Press, lk 129–151.
K õ r e s a a r, Ene 2004. Private and public, individual and collective in Linda’s life story. – She Who Remembers Survives. Interpreting Estonian Women’s Post-Soviet Life Stories. Toim Tiina Kirss, E. Kõresaar, Marju Lauristin. Tartu: Tartu University Press, lk 89–111.
K õ r e s a a r, Ene 2005. Elu ideoloogiad. Kollektiivne mälu ja autobiograafiline minevikutõlgendus eestlaste elulugudes. (Eesti Rahva Muuseumi sari 6.) Tartu: Eesti Rahva Muuseum.
L e v y, Daniel, S z n a i d e r, Natan 2006. Holocaust and the Memory in the Global Age. Philadelphia: Temple University Press.
L u i k, Viivi 2005. Tõrjutud mälestused. – Eesti Ekspress 3. XI, lk B5.
M e r r i d a l e, Catherine 2010. Soviet memories: Patriotism and trauma. – Memory: History, Theories, Debates. Toim Susannah Radstone, Bill Schwarz. New York: Fordham University Press, lk 376–389.
M i k l i, Marika 1987. Läbi mitme pilgu Maria. – Sirp ja Vasar 25. XII, lk 4.
M ä l k s o o, Maria 2014. Criminalizing communism: Transnational mnemopolitics in Europe. – International Political Sociology, nr 8, lk 82–99.
P a j u, Imbi 2007. Tõrjutud mälestused. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus.
P e t t a i, Eva-Clarita 2011. Establishing „Holocaust memory” – A comparison of Estonia and Latvia. – Geschichtspolitik im erweiterten Ostseeraum und ihre aktuellen Symptome – Historical Memory Culture in the Enlarged Baltic Sea Region and its Symptoms Today. Toim Oliver Rathkolb, Imbi Sooman. Göttingen: V&R unipress; Wien: Vienna University Press, lk 159–173.
P e t t a i, Eva-Clarita, P e t t a i, Vello 2015. Transitional and Retrospective Justice in the Baltic States. Cambridge: Cambridge University Press.
R i g n e y, Ann 2005. Plenitude, scarcity and the circulation of cultural memory. – Journal of European Studies, kd 35, nr 1, lk 11–28.
R o o s t e, Jürgen 2005. Nii hilja valmis siis Eesti esimene holokaustidokk! – Sirp 4. XI, lk 14.
R o t h b e r g, Michael 2009. Multidirectional Memory: Remembering the Holocaust in the Age of Decolonization. Stanford, California: Stanford University Press.
S k u l t a n s, Vieda 1998. The Testimony of Lives. Narrative and Memory in Post-Soviet Latvia. London–New York: Routledge.
S o l z h e n i t s y n, Alexandr 1997. Invisible Allies. London: The Harvill Press.
S t r o d s, Heinrihs, Kott, Matthew 2002. The file on operation „Priboi”: a re-assessment of the mass deportations of 1949. – Journal of Baltic Studies, kd 33, nr 1, lk 1–36.
S u s i, Arnold 2011. Võõrsil vastu tahtmist. Mälestusi vangiajast ja laagripõlvest. Tallinn: Eesti Päevaleht, Akadeemia.
T a m m, Marek 2012. Kadunud aja otsinguil. Taasiseseisvunud Eesti mälupoliitikast. – Monumentaalne ajalugu. Loomingu Raamatukogu, nr 28–30. Tallinn: SA Kultuurileht, lk 130–159.
T o k e r, Leona 2000. Return From the Archipelago: Narratives of Gulag Survivors. Bloomington–Indianapolis: Indiana University Press.
U i b o, Udo 1989. Siber Maarjamaal. Sotsialistlik realism. – Looming, nr 1, lk 125–126.
V a l t o n, Arvo 1989. Masendus ja lootus. Tallinn: Eesti Raamat.
V a l t o n, Arvo 2013. Siber oli tahte kool. Kirjanik pole küüditajaile andestanud, kuid ei kanna endas kurjust. Intervjueerinud Martin Pau. – Tartu Postimees 25. III, lk 2." ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#331 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(80) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "4" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#332 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-04-03 18:24:00" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(4) "EEST" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Vello Paatsi. Rännates Gutenbergi galaktikas. Kultuuriloolisi uurimusi aastatest 1993–2015. (Ilmatargad.) Tartu: Ilmamaa, 2016. 544 lk.
Ei juhtu iga päev, et ühe raamatu ilmumisele pühendatakse sümpoosion. Geograafi, kultuuri- ja teadusloolase Vello Paatsi (1948–2015) artiklikogumikule „Rännates Gutenbergi galaktikas” see au osaks sai. Sümpoosionil „Olemise ja teaduse piiridest” Eesti Kirjandusmuuseumis pidasid 30. septembril 2016 ettekande Ülo Matjus, Tõnu Tannberg ja Erki Tammiksaar. Imestasin kuulates, kui vähe ikkagi Vello Paatsist tean. Jagades huvi XIX sajandi eesti kirjanduse ja kultuuriloo vastu, olen temaga korduvalt kokku puutunud konverentsidel, veebikeskkonna „Kreutzwaldi sajand” sisu koostamisel ja toimetamisel, aga näiteks seda ei teadnud, et Paatsi oli kirglik bibliofiil ja haruldaste raamatute koguja. Ei olnud jutuks tulnud.
Vello Paatsi oli hariduselt geograaf. ESTER-i kataloogis on „Rännates Gutenbergi galaktikas” tema 70. kirje. Huvitaval kombel tundub n-ö pärisraamatuid Paatsi nimekirjas vähe olevat: 70 nimetuse seas leidub küll käsikirjalisi ülikoolitöid, reklaambrošüüre, mitme peale kirjutatud teoseid jpm, kuid mahukama raamatuks saanud tööna võib esile tuua vaid tema dissertatsiooni „Eesti talurahva loodusteadusliku maailmapildi kujunemine rahvakooli kaudu (1803–1918)” (2003). Ka pealtnäha monograafia „Tundmatu Carl Robert Jakobson” (2006) on rohkem Jakobsoni enda teos. Lisaks on Paatsi raamatuid toimetanud, ees- ja järelsõnastanud ning avaldanud kaugelt üle 100 artikli. „Kreutzwaldi sajandiski” on „Eesti kultuuri ja olude” ajateljel sadu Paatsi kirjeid, neid kogus ta arhiivis omaaegsetest ajalehtedest.
„Kogumine” on märksõna, mis võiks iseloomustada ka käesolevat raamatut. „Rännates Gutenbergi galaktikas” pakub Paatsi kirjutisi kahest viimasest aastakümnest, mil ta töötas Eesti Kirjandusmuuseumis. Need on valinud autor ise, teine koostaja ja toimetaja Kristi Metste muutis vaid nende järjestust ning lisas viimase artikli „Jaan Jõgever tsensori ja inimesena”. Algab aga raamat artikliga „„Terre, armas Eesti rahwas!””, milles on juttu sellest, kuidas maarahvast ja maakeelest sai eesti rahvas, eestlased ja eesti keel. Sellele järgnevad kirjutised päevapiltnike jõudmisest Pärnu, kultuurinähtuste ja asjade „tungimisest” eesti talurahva ellu XIX sajandil, Eesti Kirjameeste Seltsi eelloost ja Tartu Eesti Vallakoolmeistrite Seminarist. Raamatu see osa teeb Metste sõnul „väikese sissevaate kirjutaja avarasse huvide ringi” (lk 524). Nii see on, ainult et sissevaade on isegi väga väike: siit osast ja üleüldse raamatust on välja jäänud Paatsi geograafiaalased kirjutised, hulk koolihariduse käsitlusi, isiku-uurimusi jm. Aga nagu öeldud, artiklite esialgse valiku tegi autor ise ja ei ole põhjust seda vaidlustada, ka tervikule on tulnud teema kitsendamine kahtlemata kasuks.
Raamatu teine osa keskendub raamatule ja trükisõna levikule XIX sajandil peamiselt vaimuliku raamatu ja perioodika näitel. Kolmandas on juttu toonastest silmapaistvatest isikutest, nagu Johann Heinrich Rosenplänter, Berend Gildenmann, Johann Voldemar Jannsen, Villem Reiman ja Hugo Treffner (kelle rajatud kooli kasvandik on ka Paatsi ise), samuti Carl Robert Jakobsoni perekonnaloost. Neljas osa tegeleb tsensuuri küsimusega XIX sajandil. „Jaan Jõgever tsensori ja inimesena” sobiks sisuliselt ka kolmandasse ossa, ent on raamatu lõpupunktina igati omal kohal. Viimaks veel ilmumisandmed, viited ja märkused, Kristi Metste ja Erki Tammiksaare järelsõnad ning nimeloend.
Kokku 21 artiklit – vaid killuke Paatsi pärandist, ehkki raamatuna enam kui 500 lehekülge. Kogumine on aga põhimõttelisem kui kaante vahele koondamine. Kõik need 21 artiklit on äärmiselt faktitihedad, kõik faktid omakorda viidetega varustatud. Humanitaarias ei ole just tavaline kohata ühes artiklis 215 viidet nagu Paatsi uurimuses „Raamat eestlase eluringis”. Pea sama arvukalt on viiteid artiklil „Piibliseltsid Eesti kultuuri arengus 19. sajandi esimesel poolel”, üle 100 viitega on varustatud juba mainitud käsitlused Jaan Jõgeverist ja mõiste „eesti” käibeleminekust. See, mida Paatsi kogub, on nimelt faktid. Asi ei ole seejuures ainult kohusetundes, mis ei luba äärmiselt põhjalikul uurijal faktidele viitamata jätta – asi on ka loodusteadlase taustaga uurija metoodikas, mis tähendab seda, et väitel on kaalu ainult täpselt dokumenteeritud empiirilise uurimuse toel. Humanitaarias on see küll samamoodi, kuid viis, kuidas materjalile lähenetakse ja seda esitatakse, kipub seal olema veidi mängulisem. Paatsi ei fantaseeri ega tõlgenda, tema ennekõike registreerib ja järeldab. Mida rohkem tõsiasju, seda vettpidavam järeldus.
Näib, et uurijat on sageli juhtinud konkreetne huvi või küsimus, millele ta on lihtsalt asunud sirgjooneliselt vastust otsima. Vahel on teda vististi tiivustanud kahtlus mõne kolleegi väite suhtes. Kuidas tegelikult maarahvast ja maakeelest sai eesti rahvas, eestlased ja eesti keel? Mis keeles õpiti eestlaste vallakoolmeistrite seminaris? Kui palju leidus pühakirja Eesti eri kihelkondades? Kust pärineb Kaarma kihelkonna raamaturikkus? Kui suur oli Eesti Postimehe trükiarv aastail 1870–1880? Kui palju maksis Eesti Postimehe ja Eesti Põllumehe tegemine? Kas Jannsen oli ostetav? Kas Jakobsoni ema oli venelane? Kuidas sai Reimanist Kolga-Jaani kirikuõpetaja? Kuidas hinnata tsensor Jüri Truusmanni? Kui palju raamatuid Jõgever ära keelas? Jne.
Küsimused. Faktid. Loetelud, tabelid. Autorile on raske vastu vaielda ja kõik järgmised uurijad peavad talle viitama. Faktitihedus tingib paraku probleemi, et kogumiku artiklid on erihuvita lugejale kohati rasked, neid iseloomustab pigem kuiv akadeemilisus kui esseistlik säde. Stiilis on ometi märgata erinevust üksi ja koos tütre Kristi Paatsiga kirjutatud artiklite vahel. Viimaseid on kogumikus kaks: „Raamat eestlase eluringis” ja „Jaan Jõgever tsensori ja inimesena”. Need tuginevad hoolikale faktitööle nagu teisedki, aga on arutlevamad, poleemilisemalt esitatud. Siinkirjutajale olid need ühtlasi raamatu põnevaimad, lisaks kirjutis pealkirjaga „Kultuurinähtuste ja asjade tungimine eesti talurahva ellu 19. sajandil. Järelmõtteid”. Mäletan ka elevust Jannseniga seotud artiklite „„Terre, armas Eesti rahwas!”” ja „Kas Jannsen oli ostetav?” esmatrükkide(1) järel.
Jätkakem aga Vello Paatsi eripära tutvustamist järelsõnaga Jaak Sõggeli kirjatööle „Teateid Halliste kihelkonnast”.(2) Vaid viie lehekülje pikkusest järelsõnast „Kultuurinähtuste ja asjade tungimine eesti talurahva ellu 19. sajandil” saame üllatavalt palju teada selle kohta, kuidas Eestis saapaid hakati kandma ning millega omal ajal valgust tehti. Miniatuurnegi kirjutis on äärmiselt faktitihe! Ühtlasi võib välja tuua veel ühe kirjutaja omapära (mis on õigupoolest elementaarne): allikate mitmekesisus. Paatsi viitab isegi napis kirjutises oma eelkäijate uurimustele, tutvustab arvukalt arhiivileide ja põimib nendega näiteid ilukirjandusest. Ta tugineb nii eesti-, saksa- kui ka venekeelsetele allikatele (mis on eesti kultuuriloolasele samuti elementaarne). Sõna otseses mõttes asju, mis vajavad tema hinnangul veel uurimist, on palju: „Üsna nõrgalt on uuritud kellade, põllutöömasinate, riide-, tarbe- ja hügieeniesemete (näiteks hambahari), toiduainete, puuviljade ja vürtside jne. saabumist ja levikut Eestis” (lk 46). Vähe sellest. Olgu järgmine loetelu ühtlasi paatsiliku huumori näiteks: „19. sajandi elu ebameeldiv ja kuritegelik pool on enamasti uurimata. Sajandi teise poole talurahva argielu lahutamatuks osaks said hobusevargused. Lisaks hobusevarastele ilmusid aidalõhkujad ja kelmid, laatadele taskuvargad, valerahategijad ja -levitajad. Vaestemajadest, haiglatest, vanglatest, politseist ega kohtute tegevusest ei tea me suurt midagi. Me ei või kiidelda ka fotograafide, rändkaupmeeste, tõsiste leiutajate ja perpetuum mobile ehitajate tegevuse tundmisega. Loetelu võib pikendada veel sadade asjade ning kultuuri- ja ka kultuuritute nähtustega – oleks vaid uurijaid ja huvilisi.” (lk 46) Kahju, et autor ise ei leidnud mahti kõigele sellele valgust heita. Siit terendub mitu head mikroajaloolist uurimust.
Teostunud mikroajalooks võib aga nimetada õigusega Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastaauhinna saanud artiklit Jaan Jõgeverist.(3) See vaatleb päevaraamatu kaudu aastatel 1892–1903 ehk sügaval venestusajal tsensori ametit pidanud mehe tööd ja tema seisukohti selle suhtes: „Äraneetud olgu see tsensori amet! Kustutad maha, on häda: oled reformide vastane. Lased läbi – jälle häda: oled seaduse vastane (14. II 1898).” (lk 362) Paatsid kirjeldavad küllalt avameelselt Jõgeveri sisepingeid ja tülpimust, õigupoolest teeb Jõgever seda ise. Eesti kirjandus oli Jõgeveri arvates „Eesti rahva kohta kaunis hea, aga Eesti ajalehed – sarnasid elukaid küll teisi enam maailmas ei leia. Just nagu kuked, kes enne vihma sõnniku huniku otsas kaagutavad. Iga kord peale lugemise on niisugune tundmine, nagu oleks tosina mädamune ära söönud, päris okse tikub peale (23. V 1898).” (lk 388) Intriigid, pealekaebamised, joomahood... Jõgeveri päevik ei aita mõista ainult teda ennast ega ava üht peatükki Eesti tsensuuri ajaloost, vaid valgustab tervet epohhi. Artikli lõpus tõdetakse sarnaselt Sõggeli teksti järelsõnaga: „Nii Jaan Jõgeveri kui ka Ado Grenzsteini mõistmiseks on ees veel pikk uurimistee. Loomulikult ei ole selles keerulises ajastus elanud mehi ja kadunud maailma lõplikult mõista võimalik, kuid mustvalgeid otsuseid ei peaks siiski tegema” (lk 402). Antakse koguni juhtnöörid, mis allikatega uurijail jätkata tuleks. Suurepärase artikli eest pidi paraku auhinna vastu võtma juba Kristi Paatsi üksi. Jääb soovida, et andekal uurijal püsib huvi ja jaksu isaga alustatut jätkata.
„Raamat eestlase eluringis” tutvustab vaimulikku raamatut alates selle siginemisest taluperre kuni ateistliku nõukogude ajani. Artikkel tugineb valdavalt rahvaluulearhiivi allikatele, aga samamoodi kirjanike mälestustele. Tuuakse välja, et vanemas rahvatraditsioonis oli raamat püha ese ning vaimulikest raamatutest oli kõige levinum lauluraamat, isegi levinum kui piibel, hämmastavalt vähe on aga rahvapärimuses üleskirjutusi katekismuse ja aabitsa kohta. Artikkel saab justkui liiga vara otsa, kuid olemasolev annab kinnitust Kristiina Rossi veendumusele, et sakslaste vahendatud euroopaliku kultuuri omaksvõtmisel oli just kirikulaulul otsustav roll: „Katekismuse ja palveraamatu tekste õpiti küll pähe ja öeldi vajadusel üles, ent pole teada, kas ja kui palju neid tekste ise tegelikult korrati. Seevastu kirikulaule laulsid eestlased luterliku koguduse liikmetena igal pühapäeval ja suuremate pühade aegu jumalateenistusel kindlasti aktiivselt kaasa. Päheõpitud ja ise kaasa lauldud teksti kaudu pidi uus keel ja mõtlemine kõige järjekindlamalt pärale jõudma. [---] Lauludel oli suur mõju eestlaste mentaliteedi kujunemisele…, samuti kogu eesti kirjakeele arengule ning XIX sajandil tekkiva eesti kunstluule vormikaanonitele.”(4) Remargi korras veel ühe laulude ja kunstluule seose kohta: XIX sajandist ja XX sajandi algusest on jõudnud kirjanduskaanonisse suur hulk viisistatud luuletusi. Võib arvata, et muusikud ei ole viisistamiseks välja valinud iseäranis kunstiväärtuslikke tekste, vaid mõnedki tekstid on parnassile tõstetud alles siis, kui need on populaarse lauluna kultuurimälus kinnistunud ja folklooristunud.(5)
Küsimusele, miks ikkagi oli lauluraamat kaua aega eestlaste seas kõige levinum raamat, leiab paar võimalikku vastust artiklist „Raamat Saaremaa talurahvakoolides ja Kaarma kihelkonnas 1840. aastatel”. Paatsi toob selles 1845. aasta raamatuloenduse põhjal välja, et Kaarma kihelkonnas oli paljudes peredes mitu lauluraamatut, kohati koguni viis kuni kümme. Autori arvates pidi selleks olema mingi väga oluline põhjus. Ta oletab – seekord tõesti oletab –, et võib-olla nõuti igalt täiskasvanult kirikusse tulles oma lauluraamatu kaasa võtmist, samuti võidi vajada mitut lauluraamatut kodustes palvetundides. Lisaks võidi lauluraamatuid kinkida leeris käinutele, mistõttu neid kogunes ajapikku igasse kodusse mitu. Lauluraamatuid kasutati laialdaselt ka Saaremaa koolides.
Vello Paatsi pärand tundub pealtnäha hoomamatu ja alles ootab uurimist – selge, et „Rännates Gutenbergi galaktikas” on vaid killuke faktofiili enda galaktikast. Ja oldagu kui produktiivne ja entsüklopeediline tahes, suudab üks inimene läbi kirjutada vaid murdosa XIX sajandi eesti kultuuriloost. Kogumik „Rännates Gutenbergi galaktikas” on justkui hoolikalt vitriini paigutatud ja sildiga varustatud faktirariteetide väljapanek. Publik tänab ja ootab lisa.
I. KÜMME EREDAT HETKE
ESIMENE. Tõnu Õnnepalu „Lõpetuse ingel”
„Ainus, mida kunst tõeliselt suudab, on äratada meie südames natuke rõõmu. Õnnetunnet, ükskõik kui võltsi. Ta ei muuda maailma, ta ei pane inimesi mõistma oma eksitusi, või kui, siis vaid mõnda ja pisut, kui elu neid juba nii kaugele on küpsetanud. Ta ei tee meid targemaks, sest mitte miski ei tee meid targemaks, kui me juba oleme. Aga natuke rõõmu südames. Sellega saab ta mõnikord hakkama. Mõnikord väga harva. See ongi ainuke suur kunst.” (Õnnepalu 2015: 54–55) Tõnu Õnnepalu mõtisklused liiguvad paradokside ja vastuolude kaudu kunsti, iseäranis kirjanduse ja luule olemuse lähistel, analüüsides – kui nii võib sedavõrd empiirilis-esseistliku teksti kohta väita – nii kunstniku tööd kui ka kunstiteost ja selle vastuvõttu, sidudes selle kõik õnnepalulikult üldinimlike abstraktsete kategooriatega, nagu armastus ja surm. Kriitika par excellence! Või nagu Hasso Krull tabavalt täheldab, on see Õnnepalu kunsti- või täpsemalt „piiratud minasust ületava luule manifest” (Krull 2015: 49). Eriti oluline näib, et Õnnepalu keskendub oma poeetiliselt ja sügavalt isiklikult positsioonilt lähtudes pigem kunsti ja kirjanduse ontoloogiale, selmet võtta eestkõneleja hääl ja põhistada kirjanduse autonoomsust.
Õnnepaluga mõneti sarnase retoorikaga paistab silma Kaur Kender. Mõlemal on oma väljakujunenud – teineteisest siiski radikaalselt erinev – poeetika; mõlema jaoks on kirjandus elu ja keskkonna laiemalt mõtestamise vahend. Kender tahab näiteks öelda, et Maarja Kangro „Klaaslaps” on ilus ja kurb ühtaegu: „Loed ja mõtled, et meil peaks olema inimkonnana aega olnud mingi vähemalt 50 000 aastat, et sellele tõdemusele jõuda. Aga ei ole. Igaühel on endal vaja põrgus ära käia. Valu ära tunda. Ja siis mõtled, et ainus, mida kunst ja kirjandus tegelikult teha saab inimeste jaoks, inimkonna jaoks, on empaatia õpetamine. Et sinu valu on minu valu. Minu valu on sinu valu. Et nende valu on meie valu.” (Kender 2016: 200) Kas kriitika suudab öelda midagi ka laiemat? Mitte üksnes kirjanduse, vaid elu, ühiskondlike protsesside ja eksistentsi kohta?
TEINE. Vigade parandus
Eks ole tegelikult iga uus tekst mingil määral kriitika. Iga uus raamat on loojale vigade parandus, varasema täiustamine, parendamine või peegeldab vähemasti autori arusaama sellest, mis on kirjandus või missugune see ideaalis olema peaks. Ja iga uue tekstiga suhestutakse kirjandusväljaga ka laiemalt, täidetakse puudu olevat nišši.(1) Niisiis on iga tekst hoiakuline. Kriitika võib olla otsesõnaline või implitsiitne: ka miinusvõtteline retseptsioon kirjandusele on pidev (nt rahastamata, kirjutamata või mõne teksti arvustuseta jätmine).
Kui Õnnepalu kriitika objektiks oli nii kunst kui ka elu ja Õnnepalu ise, siis samal ajal on see vigade parandus, enda varasema loomingu kontekstualiseerimine, täpsustamine, nihestamine, teisendamine. Vahest midagi sarnast, aga oluliselt kitsamalt, tegi 2014. aastal – ja olgu teos esile toodud, kuigi see ei kuulu otseselt vaadeldavasse ajavahemikku – Andrus Kasemaa romaan „Minu viimane raamat”. Brita Melts sõnastab väga täpselt, et „paratamatult asetub „Minu viimane raamat” suhtesse Kasemaa senise loominguga ja seda enam hakkab see lõpuks toimima kui üks kokkuvõtlik arveteklaarimine Poeedirahuga” (Melts 2015). Kasemaa ongi siin autorina kriitik, kelle objektiks on nii tema varasem looming kui ka tema ise.
KOLMAS. Igav on teiega, härrased!
Kirjandus- ja keeleteadlane Tiit Hennoste väitis 2016. aasta 28. märtsi ETV2 saates „Plekktrumm”, et kirjandus on ammendunud, selles puudub kirg, eesti kirjandus on liiga formaaditud. Hennoste ütleb: „Igavapoolne on, igav on teiega, härrased!” Kindlasti on tegemist viimaste aastate ühe silmatorkavama, konkreetsema ja otsesema hinnanguga eesti kirjanduse hetkeseisule.
Hennoste väljaütlemist kommenteerides on kunstiteadlane Tõnis Tatar kirjutanud: „Tahaksin juhtida tähelepanu positsioonile, millelt kirjandusteadlane kõneleb. Hennoste ei astu avalikkuse ette kirjanike advokaadi, mänedžeri ega PR-esindajana. Talle teeb muret pigem poelettidele jõudev „makulatuur” kui ühe või teise kirjaniku prestiiž, tiraaž või enesetunne. [---] Kui kirjanike enesetunne on nende eraasi, siis kirjandus kui selline on avalik.” (Tatar 2016: 67)
Tatar näib lisaks meelde tuletavat, et kriitikul on vastutus! Selle vastutuse võiks kokku võtta lausega neli kümnendit tagasi ilmunud artiklist „Kriitika ja selle kriitika”: „Kriitika moraalne kohus on seista kunstikriteeriumide eest, nende lõtvumine viib ande ja kirjandusväärtuste devalveerimisele, nõudlikkuse vähenemine kunstikriteeriumide likvideerimisele.” (Kriitika 1977: 127)
Semukriitikale ja klannistumisele on tähelepanu juhitud juba pikemat aega (ja vaevalt sellest tulevikuski pääseb). Erandiks pole ka viimased aastad (toimunud on siiski oluline murrang – kui näiteks Sirbi 2005. aasta kriitikanumbris pälvis semukriitika ohtralt tähelepanu, siis praeguseks on tegemist oluliselt sekundaarsema murekohaga kui toona). Näiteks alustab Ilona Martson arvustust Mudlumi raamatule „Tõsine inimene” näpuviibutusega kriitikavälja semutsevale tendentsile: „Nimelt näib, et mida aeg edasi, seda enam kipub meie kirjanduselu määrama mitte niivõrd isegi põlvkondlik kui poolparatamatult sõpruskondlik kuuluvus. Sa oled see, kes on su sõbrad, mitte see, kuidas kirjutad. Või mida.” Vana teema muidugi, aga Martson toob ka ühe konkreetse näite: „Aga kui „lapsekummardamine” võtab sellised värdjalikud vormid nagu siis, kui Eesti suurima ajalehe omanik, vananev härra, laseb oma lehe veergudel mõõdutundetult reklaamida labast romaanikest, mille ta on kirjutanud kahasse endast palju aastaid noorema naisalluvaga, siis tahaks lihtsalt kõrvad kinni katta: põle kuuld, põle näind, ei tea ka midagi.” (Martson 2015: 293)
Hennoste hinnang sobib laiemaltki kirjandussituatsiooni, st ka kriitika kohta. Igavaks kisub! Kui laiast isikupärade paletist esile kerkivad üksikud õnnestumised (tavaliselt kogenud kirjutajatelt) suudavad üldpilti soliidsena hoida, siis (rea)arvustusi iseloomustab valdavalt vähene ambitsioon (nii stiililine kui ka sisuline), hambutus, vähene üldistustaotlus. Jääb mulje, nagu oleks suur osa tekste olemas seetõttu, et on ruumi ja et on vajadus mingist teosest kirjutada. Kriitiline tekst ise pole sellises kontekstis sugugi kunstiteose vääriline ja kriitika pole autonoomne, vaid hoopis vahend kinnistamaks kirjanduse positiivset rolli ühiskonnas, autorite geniaalsust. Ja kriitik oleks nagu see, kes peab avalikkuse ette astuma kirjanike advokaadi, mänedžeri ja PR-esindajana.
NELJAS. Milleks poputada kirjandust?
Jaak Tomberg kirjutas 2015. aasta hakul ühes mõtiskluses, haarates kinni maineka itaalia ajaloolase Carlo Ginzburgi väitest Eestis esinemisel: „Kirjanduse käsitlejal pole võimalik kirjandusele häält laenata või kirjanduse nimel kõneleda, sest kirjandus räägib ise omaenese nimel ning teeb seda palju valjemalt ja ülemäärasemalt, kui teoreetik tema nimel eales rääkida saaks” (Tomberg 2015a: 165). Tõepoolest, „kirjandus räägib liiga kõvasti”, miks on tarvis teda siis nagu väikelast poputada? Kirjandus on autonoomne ja suudab selletagi väga hästi hakkama saada. Tomberg jätkab: „Igal juhul seisneb kirjandusteoreetilise mängu keerukus selles, et kirjandus räägib ja tähendab liiga palju, see annab käsitlejale juba olemuslikult liiga palju „jälgi ja juhtlõngu”” (Tomberg 2015a: 166); „...kirjandus ei vasta kellelegi, kes räägib või küsib; kirjandus räägib ise ning pigem tuleb temale vastata” (Tomberg 2015a: 164). Tuleb vastata! Et kirjanduse röökimist summutada, mitte teda heleroosade prillidega kaitsta. Kirjandus on vaba, olgu seda siis ka kriitika!
VIIES. Marie Underi sonettide radikaaltõlked
Viimaste aastate ilmselt kõige jõulisema kriitilise ambitsiooniga publikatsioon on Hasso Krulli ja Carolina Pihelga koostatud kogumik Marie Underi sonettide radikaaltõlkeist. 50 eesti luuletajat kirjutavad igaüks ühe luuletuse, kusjuures Underi sonetid on vahendiks, kogemuse või isikliku elamuse aluseks. Eesmärk on lausa hämmastavalt pretensioonikas: „...jäädvustada hetkelise ülesvõttena kogu tänase luule poeetiline küllus” (Krull, Pihelgas 2015a: 9). Kuigi selle õnnestumises tuleks pigem kahelda (tekstide kvaliteet jääb valdavalt alla luuletajate tavapärasele tasemele), siis kontseptuaalselt on tegemist tähelepanuväärse projektiga. Kas või seetõttu, et samal ajal ja väga lihtsa võttega üritatakse mõtestada ja määratleda nii minevikku (Under) kui ka olevikulist luulesituatsiooni. Mis puutub teose olemuslikku eesmärki, siis eks liigkõrge latt tingib paratamatult lati alt läbijooksmise.(2) Aga proovida tasub. Kindlasti tasub!
KUUES. Kaur Kenderi kohtusaaga
Kui tihti seda ikka juhtub, et kirjandusest saab sündmus! Isegi selline, et valveargumenteerijad Mihkel Kunnus ja Ahto Lobjakas vaidlevad selle üle prime-time’il televisiooni otsesaates „Vabariigi kodanikud”.(3) Saate tutvustus võtab Kenderi novelli „Untitled 12” ümber puhkenud poleemika kokku: „Vabas Eestis on sündimas pretsedent – kirjanik on oma ilukirjandusliku teksti eest astumas kohtu ette. Süüdistuseks on lapsporno valmistamine ja levitamine. Paljude arvates rünnatakse sellega sõnavabadust, kuid kõlab ka arvamusi, et kirjanik peab oma teksti eest vastutama ning lastevastane vägivald on taunitav mis tahes vormis.” (Vabariigi kodanikud) Eks ole seda kirjandusloos juba lugematuid kordi juhtunud(4) ja seda enam tundub kummaline, et küsimus kirjanduse autonoomsusest, kirjanduse piiridest, teose fiktsionaalsusest ja autori vastutusest valgub nüüdki eri virtuaalkeskkondades ja meediaväljaannetes laiali. Või et kirjanduse olemuse ja piiride üle vaevutakse ülepea mõtisklema väljaspool tillukest kirjandusteoreetilist siseringi. Kummaline seetõttu, et ehkki Eesti peaks olema uuendusmeelne riik, tuleb ikka ja jälle justkui otsast alata, kõige algelisemate küsimustega tegeleda. Kui Hennoste ütles, et kirjandus on igav, siis enam ta pole igav, aga põnevus ei tulene kirjandusest, vaid juriidilis-sotsiaalsest sündmusest: igasugune kirjandusteoreetiline küsimine oli juba eos kokku kleepunud kirjandusväliste teemadega repressiivriigist lastekaitseni. Teisalt, just sellega seoses muutusid kirjandusküsimused aktuaalseks. Võiks ehk tsiteerida vaid Mihkel Kunnust Facebookis: „Mission failed” – vaevalt kellegi arusaam kirjandusest või selle funktsioonist nende vaidluste tõttu tähelepanuväärselt muutus.(5)
Tähelepanuväärne on Kenderi juhtum aga siiski ja seda kolmest aspektist: a) helitugevus – Kenderi pooldajad ja vastased lärmasid kõikjal, võtsid sõna, ründasid; b) kriitiku positsiooni asus riik oma uurimisorganite ja kohtuvõimuga(6) ja c) valdavalt siseringi jäävad kirjandusteoreetilised küsimused muutusid üürikeseks ajaks aktuaalseks ka laiemalt.
SEITSMES. Kirjanikupalk
Kirjanikud on riigi palgal! Seitsmeliikmeline komisjon, kes kirjanikupalga saajad nimetas ja seega otsustas, mis on hea ja väärt kirjandus ja mis mitte, on eesti kirjanduse põhimõtteline suunaja ja kriitik. Kusjuures 2015. aasta komisjonis olid küll kõik austatud ja õpetatud inimesed, aga vaid üks kirjandusteadlane-loolane (Märt Väljataga). 2016. aasta koosseisus oli neid seevastu mitu (Rein Veidemann, Janika Kronberg, Elle-Mari Talivee).
Loeme ette eesti kõige paremad kirjanikud: Maarja Kangro, Indrek Koff, Mihkel Mutt, Jürgen Rooste, Tõnu Õnnepalu (keeldus), Triin Soomets (asendusparim), Mehis Heinsaar, Eeva Park, Jan Kaus, Hasso Krull. Kusjuures mõnedki neist on ühtlasi silmapaistvad kriitikud, teised jällegi mitte nii silmapaistvad.
KAHEKSAS. Kriitikakogumikud
Kriitikaväljale on iseäranis olulised kriitiliste tekstide tõlked. Nagu kunagi T. S. Elioti esseede eestindused (1997). Nende kaudu omandavad nooremad kriitikud oma nägemuse kvaliteetsest metatekstist, teiste seas ilmus näiteks Triinu Tamme tõlkes Marek Tamme koostatud valik Marcel Prousti esseid (2015).
Viimasel kahel aastal ilmus ka silmapaistvaid kriitikakogumikke, nt Jaanus Adamsoni, Toomas Haugi, Cornelius Hasselblatti, Janika Kronbergi („Hästi valitud sõbrad” sisaldab ebatavaliselt palju saatesõnu – seegi ju osakene retseptsioonist), Hasso Krulli, Jüri Talveti, Jaan Unduski omad.
Teiste seast paistab omanäolisena silma Thomas Salumetsa „Kujuneda sunnita: mõtestades Jaan Kaplinskit” (2014, e k 2016, tlk Kersti Unt). Kuigi sügavamat tekstianalüüsi teosest ei leia, on tegu viljaka uurimusega, mis isiklikku mõõdet põhjalikult käsitledes hõlbustab (või raskendab?) Kaplinski luulele lähenemist. Salumets on ihukriitik, kelle kasutada on olnud muuhulgas Kaplinski päevaraamatud – vaieldamatult harukordne juhtum eesti kirjandusteaduses.
Kriitikakogumikud on tänuväärsed muuhulgas seetõttu, et nende retseptsiooni puhul on tegu väheste olukordadega, kus luubi alla võetakse kriitika ja tõepoolest laskutakse metakriitikasse (üldiselt puuduvad konkreetsete kriitikute loomingu analüüsid, metakriitika seisneb eesti kriitikaväljal küsimuses, mis on kriitika). Enamasti kumab sellistest arvustustest siiski läbi tugev alalhoidlikkus. Sel on kaks peamist põhjust: a) kuivõrd tegu on väljavõttega autori laiemast loomingust (ülevaatega), siis pole sünnis kellegi elutööd rünnata (liiati arvestades kirjandusruumi väiksust) ja b) metakriitik on alati sammu jagu maas – puudub võimalus kõikide käsitletavate teemadega sama põhjalikult kursis olla.
ÜHEKSAS. Ants Orase nimeline kirjanduskriitika auhind
Silmapaistva kirjandusteadlase, tõlkija ja kriitiku nime kandva auhinna ühe aasta jooksul ilmunud parima arvustuse või ülevaate eest eestikeelse(te) kirjandusteos(t)e kohta asutasid 2015. aastal SA Kultuurileht väljaannete (Keel ja Kirjandus, Looming, Sirp, Vikerkaar, Värske Rõhk) kriitikatoimetajad t õ u k u v a l t m u r e s t k r i i t i k a o l u k o r r a p ä r a s t. Teisisõnu, juba auhinna loomine kujutab endast hinnangulist (metakriitilist) akti, kriitikatoimetajate nägemust kriitikaväljale impulsside andmise vajadusest. Kindlasti evib auhind edaspidigi suunavat mõju – nii nominentide kui ka laureaadi teksti(de) kaudu postuleeritakse, missugune peaks olema kvaliteetne arvustus, missuguseid tekste toimetajad iseäranis väärtustavad.
Viimast kinnitab žürii hinnang esimese auhinna võitnud Johanna Rossi arvustusele „Poeet suure P-ga, Lumehelbeke suure L-iga” (Ross 2015) Andrus Kasemaa romaani „Minu viimane raamat” kohta. Nimelt väideti, et Rossi arvustus esindab kriitika seda osa, millest on eesti kirjandusväljal iseäranis puudus: „Elegantne ja vaimukas tarbetekst, mis on ühtaegu asjatundlik ja loetav laiadele hulkadele. Sellisena vastab Rossi tekst ka Orase ideaalile, mille järgi olgu arvustuses nii elamust kui analüüsi.” (Kirjanduskriitika 2015)
Teise auhinna võitis Hasso Krull ajakirjas Vikerkaar ilmunud arvustusega „Tardumusse venitatud avaus. Tõnis Vilu utoopiline aeg” (Krull 2016a). Sedapuhku näis konkreetse teksti kvaliteedist olulisemana autor, kelle kriitilist loomingut laiemalt otsustati esile tõsta. „Žürii sõnul hakkab kujunema traditsiooniks, et niipea kui Hasso Krull kaasaegsest eesti kirjandusest kirjutab, ütleb ta ühtlasi kohe midagi oluliselt üldistusjõulisemat, kui seda tavaliselt ühe retsensiooni piires suudetakse – seda nii autori, kirjanduse, Eesti kui ka maailma ja inimese kohta. Meenutagem viimastest aastatest kas või vaid ta käsitlusi Kaur Riismaa, Valdur Mikita, Sveta Grigorjeva, Tõnu Õnnepalu, Marko Kompuse jpt loomingu kohta. [---] Seda püsivat kõrgtaset ei ole kuidagi võimalik tunnustamata jätta.” (Kirjanduskriitika 2016)
Näib siiski, et tegemist pole laiemalt kirjanduskriitikapreemiaga, vaid kitsamalt arvustusauhinnaga. Tasuks mõelda, kas senisest enam võiks esile tõsta ka ülevaatelugusid, eksperimente (kui neid on) ning tõlkekirjanduse kriitikat, iseäranis tõlke kriitikat. Igatahes on auhind hästi vastu võetud ning see on andnud ainest ka huvitavateks mõttevahetusteks. Mis Ants Orasesse puutub, siis 2015. aastal andis ajakiri Studia Metrica et Poetica välja tema poeetikale pühendatud erinumbri (teine aastakäik, nr 2).
KÜMNES. Tõlge on kriitika
Ants Orase preemia laureaat Krull tegi auhinnakõnes üleskutse hakata välja andma ka Orase-nimelist luuletõlkeauhinda: „Tõlge on üks kriitika vorme, ja kriitika on alati tõlgendus. Need kaks kuulusid Orase puhul tihedalt kokku. Kas ei oleks siis õiglane, et Ants Orase sünniaastapäeval antaks välja kaks auhinda, mis mõlemad viitavad Orase kujule?” (Krull 2016b) Tõepoolest. Eks iga tõlge ole tõlgendus.
Selles võtmes on viimaste aastate vahest kõige jõulisemaks seisukohavõtuks Vello Salo ja Jaan Kaplinski heebrea keelest tõlgitud „Koguja raamat” (2016), mis on juba vähemalt neljas selle teksti tõlge eesti keelde, aga mitte selleks, et eelmisi tühistada. Vastupidi, varasemad, 1739. aasta esmatrüki, 1939. aasta juubelipiibli ja Eesti Piibliseltsi 1997. aasta väljaande tekstid, on uuele tõlkele lisatud, et originaali paremini mõista ja seni tähelepanuta jäänut paremini märgata. Anu Põldsam märkis: „Nii saavad ka algkeelt mitte oskavad lugejad ometi aimata selle võlu ja valu ning ise otsustada, milline tõlge neile kõige kohasem tundub” (Põldsam 2016).
Kahju, et tõlkeluule virtuaalne ajakiri Ninniku pole pärast 2014. aasta maikuud enam uusi tekste avaldanud. Ninnikus kujuneski kõige tähelepanuväärsemaks just rubriik „Värav” eri luuletajate tõlgete/tõlgendustega samast tekstist (ilmselt on paljudele eredalt meelde jäänud esimeses numbris aastal 2001 avaldatud 13 tõlget William Carlos Williamsi imažistlikust lakoonilisest tekstist).
II. KRIITIKA JA SELLE KRIITIKA
40 aastat tagasi ilmunud anonüümses, aga väga põhjalikus artiklis „Kriitika ja selle kriitika” sõnastatakse kirjanduskriitika tunnusjooned, mis on kesksed siiani. Muuhulgas väidetakse, et „kunstiteose kritiseerimine on suurel määral kaasaloomise akt” ning et „kriitika on looming ja temas ei avaldu mitte ainult uuritava teose ja selle autori, vaid ka uurija-kriitiku enda isiksus” (Kriitika 1977: 131). Millegi sarnaseni, aga põhjalikumalt jõudis 2014. aastal Aare Pilv oma kaasaloova kriitika hüpoteesiga (Pilv 2014). Kriitikast on viimasel ajal sedavõrd palju mõeldud, et viimased aastad mõjuvad „kriitikast mõtlemise ajajärguna” (Tomberg 2015b).(7)
1977. aastal esile tõstetud mõtted on pea kõik aktuaalsed praegugi. Mõned juhuslikud näited veel: „...kriitika vastutab kirjanduse taseme eest. [---] Kriitika peab andma teosele hinnangu ja ühtlasi olema autorile kaasvestlejaks. [---] Tänast kirjandusprotsessi katab kriitika rahunemise vaikne lemmel: peaaegu kõik on rahul. Kõik on targaks saanud ja taset tõstnud....” (Kriitika 1977: 127)
Kõige lõpuks jõuti aga ikkagi küsimuseni: „Üllatavalt (või just seaduspäraselt?) palju ruumi ajakirjas võtab enda alla küsimuste küsimus, m i s o n k r i i t i k a. [---] Vastusest sõltuvad kriitikale seatavad ülesanded ja kriteeriumid, millega teda hinnata.” (Kriitika 1977: 132) Tundub, et ka toona elati kriitikast mõtlemise ajajärgul.
Ilmselt on üha korduvad (meta)kriitilised diskussioonid(8) kirjandus- ja laiemalt kultuuriinimesed juba niivõrd ära tüüdanud, et vaevalt suudaks mõni mõtteavaldus – olgu ta kui tahes põhjalik või kriitiline – kriitikavälja laiemalt teisendada, rääkimata siis veel kellegi üllatamisest. Ja ilmselt ollakse juba harjunud, et mõneaastase intervalliga kerkib ikka ja jälle esile diskussioon (meta)kriitika üle, mis aga iga kord jõuab välja samale (kui mitte avalikult, siis vähemalt eravestlusis) tulemusele: kriitikal võib olla palju erisuguseid (ka üksteist välistavaid) funktsioone.(9) Kui üritada kriitikat määratleda, siis kõiki rahuldav definitsioon jõuab liigsesse abstraktsusesse (à la kriitika on lava või võimalikkuste väli) ega ütle kriitika kohta midagi, mistõttu tuleks eelistada väärtustavaid (hinnangulisemaid) definitsioone liigitavatele.
Kuivõrd siinses artiklis on mõiste kriitika väga avar, oleks selles vahest lihtsaim rakendada siiski liigitavat definitsiooni, mille puhul näib kõige adekvaatsem kasutada lava metafoori (analoogselt Tõnu Viigi (2012) kultuuridefinitsiooniga). Siis jääb vaid küsimus: kuidas seda lava kirjeldada? Sellisel juhul ei saa kriitikat määratleda üksnes poeetika (ka kirjutamisžanri, -meediumi jne), objekti (kirjandusteksti) ega funktsiooni kaudu. Kriitika, nagu mis tahes žanri, määratlemine on konstruktsioon. Kriitika võib olla paberil tekst, aga ka mõttevälgatus peas, auditiivne, visuaalne jne; see võib võtta vaatluse alla ilukirjanduse, aga ka ükskõik mille muu; kriitika eesmärk võib olla kirjutaja kirjutusiha rahuldamine, kirjandusvälja kontekstualiseerimine, ilukirjanduslik tekst jne.
Küll aga näib, et metakriitilised diskussioonid ei suuda teisendada, mõjutada kriitikavälja laiemalt. Muutused on puhtkvantitatiivsed (ruumilised), väli laieneb (ERR-i kultuuriportaali lühiarvustused, Nihilisti ja Postimehe portaali mitmesugused katsetused, noorte kultuuriblogi Kaktus) ja kriitikasse on tulnud hulk uusi autoreid, aga kvalitatiivset teisenemist pole toimunud. Eesti kriitika on staatiline, pärast Mihkel Kunnuse kriitikasse tulekut pole esile kerkinud ühtegi jõulist kirjutajat või tendentsi, kes/mis vaikselt voolava veekese natukene lainetama paneks.
Mida me siis uurime? Mida me siinses kaheaastaku (põgusate põigetega 2014. ja 2017. aastasse) ülevaates oleme arvesse võtnud, jälginud? Ehk kõige lihtsam oleks vastata nii: oleme arvestanud kõike, mis on hoiakuline, mis tahab kirjanduse kohta midagi öelda, kirjandusvälja määratleda või teisendada.(10) Niisiis pole meie huviorbiidis ilmunud arvustused, vaid kriitikaväli laiemalt. Oleme jälginud neid hetki, kui avalikult soovitakse kirjandusele vastata, teda taltsutada. Või metafoorselt – oleme jälginud tekste, mis vastavad kirjandusele luule häälega, kus vastus üksnes ei talleta informatsiooni, vaid ka genereerib uut.
Eks ole ju nii, et see, kuidas me kirjandusest räägime, kuidas me kirjandusele vastame, defineerib ka kirjanduskriitika. Kujundab lava.
Selle metafoorse lava puhtformaalsed tunnused tingivad paratamatult kvantitatiivselt kõige määravamaid tendentse: just institutsionaalne ülesehitus määrab üldisema arusaama, mismoodi tuleks kirjandusest kõneleda. Ja formaalne ülesehitus on viimastel aastatel läbi teinud mitu olulist muutust.
2013. aasta lõpus Sirbi peatoimetajaks saanud Ott Karulini programmi üks kesksemaid lubadusi puudutas kriitikakunsti edendamist. Uus peatoimetaja on ka Loomingul (Janika Kronberg) ning Keelel ja Kirjandusel (Johanna Ross), samuti ingliskeelsel ajakirjal Estonian Literary Magazine (Jan Kaus). Kriitikatoimetajad on vahetunud kolmes väljaandes(11) ning seda ei olegi nii vähe, arvestades, et ennekõike neis väljaannetes tegeletakse järelkasvuga: Sirp, Müürileht ja Värske Rõhk.
Vajadusele teisendada kriitikapilti osutas ametisse astudes ka Kronberg: „Kriitikat tuleb mitmekesistada, retseptsioon peab katma senisest suuremat osa eesti uudiskirjandusest, kuid seejuures ei ole arvustus ainus kriitika vorm” (Larm 2016a). Tõsi, seni ei ole Loomingu kriitikaosa märkimisväärselt värskenenud, ehkki ajakiri tervikuna on kirevamaks muutunud küll. Looming hoiab pigem konservatiivset joont ja küpset autorit.
Noorte autorite lisandumist kriitikute ridadesse on ilmselt soodustanud eesti kirjanduse õppe ümberkorraldamine Tartu ja Tallinna ülikoolis – õpe on praktilisem, Tartus on näiteks populaarne valikaine „Kriitikapraktika”. Kriitika teemal on peetud suvekoole (Vormsi, Alatskivi), ajakiri Värske Rõhk lükkas Tartus käima sageli kriitikale keskenduva „Värske õhtu” sarja.
Kriitikud ei ole siiski hariduse poolest homogeenne seltskond. Mis rahvusesse puutub, siis on juba tuntud eestivenelastest arvustajatele (eriti produktiivne on Boris Veizenen, lisaks Sveta Grigorjeva, P. I. Filimonov) lisandunud üks Eesti venelane (Mihhail Trunin) ning Eesti soomlane (Heidi Iivari).
Kriitikalava on vähem või rohkem kujundanud ka raadiosaated: „Luuleatlas”, „Vasaras” üürikeseks jäänud minutiarvustuse rubriik, retrospektiivne „90 raamatut 90 päevaga”, olevikulisem „Loetud ja kirjutatud” ja „Uus raamat”. Televisioonis piirdub kirjanduskajastus ühe saatega kuus, „Kirjandusministeeriumiga”. Kultuurisaade „OP!” valis 2016. aastal mõjukaimat kriitikut, kuid kahjuks ei jäänud nende huvivälja kirjanduskriitikud.
Eks omamoodi (meta)kriitika ole juba kirjandusväljaannete valikuprintsiibid ja seda nii arvustatavate teoste kui ka arvustajate kontekstis. Heites pilgu Janika Kronbergi kaks aastat tagasi tehtud kriitikaülevaatele, võib üpris kiiresti jõuda arusaamale, et nomenklatuur püsib, muutused on minimaalsed. Teisisõnu, väljaannete püsiautorid on suures osas jäänud samaks, arvustusobjektid on ettearvatavad, nagu ka nende omavaheline suhe.(12) Igav on teiega, ütleks Hennoste.
III. Kümme iseloomujoont
ESIMENE. Puudub uuenenud luule eritlemise metodoloogia
Tänapäeva eesti luule näeb vägagi proosa moodi välja. Jaakpõldmäelik luuleanalüüs ei sobi enam juba mõnda aega luule eritlemiseks, mõtestamiseks, sel puudub efektiivsus. Arvustajad paiknevad justkui vahepealsel eikellegimaal: tekst postuleeritakse retooriliselt luuleks, aga sellele lähenetakse kui tüüpilisele proosatekstile, kusjuures „tähelepanu keskmes pole proosavahendite rakendamine luules, vaid kriitika suhtubki luulesse kui proosasse” (Susi 2016: 177). Olukord meenutab kangesti kaasaegse kunsti retseptsiooni, kust vormilised aspektid on pea täielikult taandunud, esiplaanil on kontseptsioon, idee. Üks siinkirjutajatest ongi projitseerinud luule- ja kriitikavälja omavahelise kolmeastmelise dünaamika, mille viimasel tasemel „kriitika peegeldab luulevälja proosastumist luuleväljale tagasi” (Susi 2016: 178).
Luule retseptsioon vajab uut metodoloogiat! Arusaama, kuidas luulele ülepea läheneda. Praegune situatsioon on pehmelt öeldes nõme – iseäranis noored luuletajad võtavad arvustajatena ette luuleraamatuid, toovad esile teemasid, lugusid, ideid, stseene, maailmavaatelisi pidepunkte, aga jätavad luulelised tunnused justkui puutumata. Lühidalt, keskmes on üksnes see, m i l l e s t autor kirjutab, mitte aga see, k u i d a s ta seda teeb. Võiks rõhutada Märt Väljataga sõnadega: „Värsiteadus võiks ideaalis anda ettekujutuse luule võimalikkuse tingimustest, süsteemist, millesse iga eesti luule looja ja lugeja siseneb, kui asub luuletama või luulet lugema” (Väljataga 2016b).
Viimastel aastatel leiab kaasaegse luuleraamatu sügavuti minevaid analüüse minimaalselt, valdab pealiskaudsus-vahepealsus. Toome siinkohal juhusliku näite. Silvia Urgas mainib arvustuses Aleksandra A. T. raamatule lühikesi ridasid, minimalismi ja vabavärssi. Aga sellega luuleanalüüs piirdub, edasi jutustatakse tujude muutustest, dramaatilistest stseenidest, suurejooneliselt kõlavatest väljaütlemistest jne. Tagatipuks kasutatakse arusaamatult mõisteid uusnaivism ja uusromantism. Näib, et arvustaja ainus eesmärk on ümber jutustada, millest luuletaja tahtis rääkida, aga mitte avada, kuidas see tal luuleväljal õnnestus. (Urgas 2016)
Veel üks näide. Sirel Heinloo lubab avada Jüri Kolgi raamatu luuletehnikat: „Mis puudutab luuletehnikat, siis tundub, et luuletuste lõpp on läinud vaheldusrikkamaks. Enam ei ole need ilmtingimata sõnamängudest ahistatud. Kui need vaid oleks iga kord lõpud! Jumalike Ilmutuste kirjastuses on komme paigutada luuletusi nii, et osa värssidest jääb lehekülje pöördele, ilma et küljendus annaks vihjet luuletuse jätkumise kohta. Niisiis olen mõnikord leidnud, et luuletuse lõpp, mis mulle meeldis, ei olnudki lõpp ja ma pidin sinna veel mõned read külge haakima.” (Heinloo 2016) Kujundusest armastatakse arvustusis muidugi ebaproportsionaalselt palju kõneleda (seejuures vaagimata kujunduse ja teksti kokkukõla, pingevälja, harmooniat).
Luule muutumisega pole suudetud kohaneda. Puudub käsitööoskus, kuidas proosastunud luulevälja tingimustes tekstidele läheneda. Nii on mõistetav, et kvaliteetsed luuleanalüüsid on seotud pigem varasemate tekstidega, klassikaga.
Viimase kahe aasta kriitika üks meeldivamaid ja värskendavamaid juhtumeid ongi ajakirjas Looming ilmunud Tiit Hennoste kanooniliste autorite ülelugemised. Eriti lummasid sisutihedad tekstid Paul-Eerik Rummost (Hennoste 2015a) ja Jüri Üdi viiest luuletuskogust (Hennoste 2015b). Lisaks eri tekstide ja raamatute tabavale ning mitmeplaanilisele analüüsile joonistab Hennoste mõlema puhul välja lineaarse, loogilise arengudünaamika. Olgu siinkohal tsiteeritud ka Hennoste metakriitilist märkust: „Kirjandusest kirjutamiseks peab minema autorist kaugemale ja vaatama teda silmi kissitades, ning kõige parem, kui eri kauguselt ja mitme nurga alt. Nagu kubist portreed maalides, et siis eri nurkadest korjatud tükid samale tasapinnale kokku panna.” (Hennoste 2015b: 536) Just! Kordame: kõige parem, kui eri kauguselt ja mitme nurga alt.
Hennoste kontekstualiseerib retrospektiivselt luule suurkujusid rangelt empiirilisest lugemiskogemusest tõukudes, hiilgab mitmekülgse lähenemisega, viljaka käsitööoskusega. Mis vahest kõige olulisem ja mida kohtab tõesti harva: iga luuletaja eritlemine nõuab erinevat stiili. Ka kriitilise teksti puhul on võimalik sisu ja vormi eristamatus, mõte sünnib koos sisu ainuvõimaliku väljendusega. Siin on kirge! Eks ole sellestki juba pikki aastakümneid kirjutatud: „...kuigi ilukirjanduslikus proosas, poeesias ja dramaturgias peame eri stiilide olemasolu enesestmõistetavaks ja ainuvõimalikuks, pelgame seda küllust kriitikas. Ometi on kriitikas juba niikuinii oma stiilimustrid, ühed publitsistlikuma, teised rangelt-teadusliku ilmega.” (Kriitika 1977: 132) Veelgi üldistades ja laiendades: „...vähemalt minimaalne loovus peab olema kriitikale kui niisugusele loomuldasa omane” (Tomberg 2015b).
TEINE. Hea arvustus nõuab kirge ja isikupära
Kriitikaväljal kohtab palju väga kvaliteetseid tekste ja kõrgetasemelisi kirjutajaid. Oluliselt lihtsustades võiks väita, et n-ö raskekahurvägi on kõrgel tasemel. Ja kirglik. Esseistlikki. Veidi kahju, et neist mõned on viimasel ajal üha vähem avaldanud (nt Jaanus Adamson). Nii esseistlikes kui ka akadeemilistes tekstides suudetakse sageli määratleda ja kirjeldada eesti kirjanduses valitsevaid protsesse.
Vaieldamatult üks silmapaistvamaid arvustajaid on kirjandus- ja teatrikriitik Alvar Loog. Ühtlasi üks efektsemaid ja julgemaid halvastiütlejaid, kes oma väidete põhjendamiseks küll üleliia palju leheruumi ei küsi, aga kelle poeetiliselt külluslikke, semutsevatest õlalepatsutustest vabu tekste on alati põnev ja väljakutsuv lugeda. Näide luuleaasta ülevaatest: „Autorihoiak on ennastnautiv ja -kiitev ning varjamatu pretensiooniga mõtte- ja tundesügavusele, tekstid pakuvad romantilisi poose ja didaktikat ning koosnevad mõtlemise, tunnetuse ning kirjandusliku eneseväljenduse klišeedest. Kogus leidub leiget lüürikat, läbikukkunud kalambuurikatseid, õige vindita krutskivärsse, väljaimetud paradokse ja säästusürrealismi. Lodevate riimidega põimitud tekstis hulbivad surnultsündinud kujundid ja läbikukkunud katsed markeerida otsekõnet.” (Loog 2015: 396) Natukene naljakas. Ja kurb ühtaegu.
Vahest veelgi omapärasem on Lauri Sommeri käekiri. Ühest lõigust koosnevad kongeniaalsed, assotsiatiivsed, mõtisklevad, kohati kõnekeelsed, huvitavate seostega, ühiskonnaga laiemalt diskuteerivad ülevaatlikud, jõulised tekstid. Sageli on Sommer kaootiline, eneseleosutav („Nyyd aga võtan Pyha Höödori ikooni ees Vanahundi 115. synniaastapäeva puhul (20. veebruar) ta terviseks pitsi pihlakaviina ja panen siia punkti ära” (Sommer 2015b: 109)), isiklik ja humoorikas („Pole parata, see raamat uinutas kiiresti mu kriitikameele ja hakkasin end tundma sama mõnusalt nagu semiootika esimese aasta beib Valdur Mikita aulaloengul. Mis võimalused, mis silmapiirid!” (Sommer 2016: 95–96)), igav ja labanegi. Siis taas humoorikas ja kongeniaalne: „Yhel poistest on „vasaku põse peal / kauniskummaline sünnimärk”. Mul on jälle paremal põsel. Ja isegi mitu tykki. Tähendab, tema poolt vaadates vasakul.” (Sommer 2015a: 187) Lauri Sommeri tekstides on väge, kui see ka ei puutu asjasse või on hägune. Tema lause on tummine.
Hoopis teistsugust, akadeemilist, analüütilisel sisselugemisvõimel ja kainel eritlemissuutlikkusel põhinevat kirge esindab Brita Melts – kindlasti üks viljakamaid ning seejuures ka täpsemaid ja tuumakamaid kirjutajaid. Oma 2016. aastal Tartu Ülikoolis kaitstud doktoritöös „Kirjanduslikud omailmad ja nende autobiograafilised lätted” sõnastab ta ühe tänapäeva eesti proosas selgelt avalduva tendentsi: „omailmsus”. Vaadeldaval perioodil on ta avaldanud ainuüksi Sirbis arvustusi väga eriilmelistest autoritest. Esile võiks tõsta arvustust Mehis Heinsaare teoste kohta (Melts 2016a). Toimetajatöö aspekte avab hästi retsensioon Betti Alveri ja Mart Lepiku kirjavahetusele „Minu lamp põleb” ning Eduard Vilde kirju Rahel Uschmarowile koondavale raamatule „Minu põsk sinu põse vastu” (Melts 2016b).
Mõned näited veel. Süvitsimineku ja eruditsiooniga hiilgab Jaak Tomberg, neid ei ole kunagi vaka all hoidnud ka Mihkel Kunnus. Kui otsida näiteid kaasaloovast kriitikast, siis seda esindab Tombergi essee Don DeLillo loomingust (Tomberg 2017a), või kui püüda leida arvustust, mis tõepoolest aitab lugejal teost mõista ja nautida (nagu pidas vajalikuks T. S. Eliot), siis see on Tombergi arvustus Tõnis Tootseni romaani „Esimene päev” kohta (Tomberg 2017b). Kunnuse käsitlust Milan Kundera ja Michel Houellebecqi teostest (Kunnus 2016) võib nimetada kontseptuaalseks.
Ühesõnaga, kirge ja isikupära leiab. Leiab ka isikupärast kirge! Arvestades aga kriitikaväljal argumenteerivate isikute hulka, võib pikemalt mõtlemata väita, et sekka mahub omajagu diletantlikke tekste. Kriitika ja kirjandus toimivad sarnaselt – tegijaid on palju, tase kõikuv. Aga kui luule puhul küsitakse sageli, kas surnult sündinud kujundite põhised sügavamõttelisusele pretendeerivad tekstid on avaldamiskõlbulikud, siis kriitika puhul seda miskipärast ei tehta.
KOLMAS. Intuitsioon ja põhjendused pole tasakaalus
Arvustustes domineerib intuitsioon, mitte analüüs. Arvustused on osutuspõhised, aga argumenteeritud mõtete ja nendeni jõudmise loogika väljajoonistamisega üleliia vaeva ei nähta.
Seda märkab ka tunnustatud kriitikute juures. Vahest esimesena meenub Märt Väljataga arvustus Leo Luksi monograafiale. Olenemata sellest, kas Väljatagal on sisuliselt õigus või mitte – küsimus Luksi töö akadeemilisest kvaliteedist –, mõjub arvustus arrogantselt: „Kui lugeda „Nihilismi ja kirjandust” kirjandusteosena, võiks sellele vahest ette heita karakterite mõningast üheplaanilisust ja ebaveenvust, kompositsiooni kordusterohkust, paigaltammuvust ja hüplikkust, stiili mõningast ebaühtlust, ebapuhtaid riime ja kulunud kujundeid.” (Väljataga 2016a: 173) Arvustust lugedes meenus omakorda kunagine karusnahavastane meeleavaldus, kus osalejad ühe suvalise kaupluse akna taga keskmist sõrme näitasid – vahel peegeldub läbimõtlemata rünnak aknaklaasilt tagasi.
Üks probleemsemaid juhtumeid on Peeter Helme, kes valdavalt ei vaevu oma jõulisi ja ründavaid väiteid põhjendama. Või teeb seda äraspidiselt, nagu 2014. aasta proosaülevaates Mudlumi puhul: „„Tõsine inimene” sisaldab ka tekste, mida ei saa kohe kuidagi kirjanduseks klassifitseerida. Koerte, kasside, toitude ja riiete loetelud ei ole kirjandus!” (Helme 2015: 421) Sama kehtib 2016. aastal Vikerraadios kõlanud saatesarja „90 raamatut 90 päevaga” kohta, mida Helme vedas koos Urmas Vadiga. Ignorantseimalt tutvustas Helme Hans Leberechti jutustust „Valgus Koordis”: ega selle kohta „küll suurt midagi öelda pole” (Helme 2016a). Kulmu paneb kortsutama ka Vadi kokkuvõte Debora Vaarandi luulekogust „Kohav rand”: „Märksõnaks, mis seda kogu kõige paremini iseloomustab, on jälkus” (Vadi 2016).
Ei saa öelda, et Helme põhimõtteliselt ei põhjenda. Mõnikord teeb ta seda küll, aga kuidas? Näiteks Postimehes ilmunud arvustuses Tiina Laanemi romaanile „Pildilt kukkujad” pühendatakse ebatavaliselt palju leheruumi faktivigade loetlemisele (Helme 2016b).(13) Tagasiside autorile ja toimetajale, aga kas ja kuidas aitab seda laadi arvustus lugejal teost paremini mõista?
Luule metodoloogiast sai juba kirjutatud. Mis puutub proosa käsitlemisse, siis ega siingi erilisest metodoloogiast rääkida saa. Põhiliselt refereeritakse ja antakse hinnang. Kirjutatakse, kas süžee on sidus või mitte, aga täpsemaks ei minda, ei analüüsita ajalis-ruumilist ülesehitust, kompositsiooni. Ka proosa poeetikat silmas pidades ollakse üpris pealispindsed (üritatakse sõnastada teksti eesmärk, kirjeldada kasutatavaid stiile, lõpuks proovitakse žanriliselt määratleda). Sügavam (poeetiline) analüüs puudub.
Tundub hämmastav, kui vähe kasutatakse arvustustes akadeemilisi teadmisi (küsimus: kui palju doktorikraadiga arvustajaid üldse kriitikaväljal veel aktiivsed on?). Peale metodoloogia puudub ka soov enda tegevust kontekstualiseerida.(14) See toob omakorda kaasa arvustused, mis põhinevad suhteliselt kaootilisel lugemisviisil ega suuda analüüsiobjektiga küllaldast distantsi hoida. Alustatakse kusagilt rääkimist ja jõutakse kusagile välja. Sõltumata sellest, et 1990. aastatel tuli rohkelt peale „uusi filosoofiaid” – mistõttu filosoofiline käsitluslaad oli mõningane ajalooline paratamatus –, võiks praegunegi kriitika olla filosoofiliselt otsingulisem ning kirjandust uute mõttevooludega seostada. Üksikud autorid seda ka oma põnevates käsitlustes teevad, iseäranis Leo Luks ja Margus Ott.
Põhjalikumalt kui proosateksti poeetilistele essentsidele keskendutakse tavaliselt autori maailmavaatelistele küsimustele. Kontekstualiseeriva taustsüsteemina eelistatakse ühiskondlik-poliitilist situatsiooni, mitte kirjandusvälja või -ajalugu. Täpsemalt, ideeliselt võrreldakse uudiskirjandust pigem kaasaja tekstide kui kirjandusklassikaga.
Võiksime taas meenutada üht Märt Väljataga arvustust, osutada mõttele, et taasiseseisvumise järel „võinuks oodata, et kirjandusteaduses saab nüüd süümepiinadeta keskenduda värsijalgadele. Aga võta näpust, kirjanduskäsitluste üldilme hoopis politiseerus: vormikülg paelub väheseid, kirjanduse uurimises nähakse pigem rahvusliku, koloniaalse või soolise ülekohtu heastamisviisi.” (Väljataga 2016b)
NELJAS. Lugemisviis nõuab määratlemist
Hasso Krulli ja Carolina Pihelga koostatud Underi sonettide radikaaltõlgete kogumiku retseptsioon tõi esile karjuva probleemkoha. Keeles ja Kirjanduses ilmunud Tiit Hennoste arvustus võtab üksipulgi läbi eri tunnused ja seab need võrdlusesse Marie Underi elu ja loominguga. Kogu Hennoste jutt on ilus, aga täiesti arusaamatult arvustatava objekti teleoloogiast mööda. Hennoste projitseerib arvustusse enda ootused (radikaaltõlked peaksid edasi andma, missuguste tunnuste ja uuenduslikkusega tuli Under saja aasta eest luuleväljale), millele raamat kuidagi ei vasta. Hennoste jätab tähelepanuta küsimuse, kas ehk oli raamatu eesmärk midagi muud, kas ehk oli tegemist pigem kontseptuaalse projektiga. Ometi on saatesõnas kontseptsioon selgesõnaliselt lahti seletatud: „...luuletuse vorm on vaba, aga ta lähtub Underi soneti aluseks olnud kogemusest või elamusest; juhul kui see näib ligipääsmatu, soovitasime lähtuda omapoolsest tõlgendusest, isegi kui see on ambivalentne või paradoksaalne” (Krull, Pihelgas 2015a: 9). Hennoste arvustus jätab arvestamata autorite taotlused, teose olemuse, keskendudes enda ootushorisondi ja selle luhtumisest tingitud pettumuse esitlemisele. Samamoodi oleks Hennoste 1989. aastal võinud süüdistada Sven Sildnikku, et viimane ei andnud teoses „Märg Viktor” piisavalt autentselt edasi Marie Underi loomingut.
Sarnase ükskõiksusega suhtub teose olemuslikku eesmärki Peeter Helme arvustuses Andris Feldmanise debüütromaanile. Helme võtab kohe alguses üleoleva positsiooni: „See teos ei ole ulme ega olme, vaid järelemõtlematuse, lugejasse üleolevalt suhtumise ja lohakuse triumf....” (Helme 2016c: 1780). Kas Helmel on õigus või mitte, pole siinkohal oluline. Märgilisem on hoopis see, kui mööda ta suudab lugeda: „Kui teose tegevus toimub enam kui kahesaja aasta pärast tulevikus, kus singulaarsusest on saanud tegelikkus ja tehnika on autori sõnutsi arenenud uskumatutesse kaugustesse, siis miks puuduvad paljud praegu elementaarsed nähtused, nagu geneetilised ravimid (nii väidetakse leheküljel 28, kuigi geeniteraapia on tänapäeval juba olemas) või andmesidel põhinev geopositsioneerimise võimalus, rääkimata sellisest lihtsast asjast nagu toiduainete koju tellimine (keerulised masinad sõidavad teoses peategelaste koju igatahes mõneminutilise ettehoiatamisega)?” (Helme 2016c: 1780–1781) Siingi projitseerib kriitik arvustusse enda arusaama ulmest ning selle iseloomujoontest, eeldab, et ulmeromaan peab põhinema utoopilise tulevikusituatsiooni kirjeldusel ning arvestama kõikide olemasolevate teadussaavutustega. Teisisõnu, Helme ei näi mõistvat, et tegemist on fiktsiooniga, mille eesmärgid võivad olla dokumentaalsusest või žanrikonventsioonidest üpris kaugel.
Kummaline, et kriitilistes tekstides ei määratleta lugemisviisi – seda, kuidas hakatakse teosele lähenema. Kuidas kriitik loeb? Iga teksti võib lugeda eri moodi, aga teatud tasandite arvestamine või mittearvestamine on märgiline. Meenub Veronika Kivisilla ääremärkus, et ka aimekirjandust võib lugeda poeetiliselt: „Lugeda ja vaadata, kuidas üks või teine uus teadmine, mõiste või sõna sobitub su poeetilisse maailma, luues täiesti ootamatuid seoseid ja võimalusi” (Kivisilla 2015: 434).(15) Ka väga halvasti kirjutatud tekst võib olla tunnustamist väärt, kui jätta vaatluse alt välja poeetiline kvaliteet ja keskenduda üksnes sõnumi tüübile.
Lugemisviisi ainsaks ja vahest kõige paremaks markeriks kipub olema see, missuguse klassikalise tekstiga kaasaegset teost võrreldakse. See on justkui arvustaja mitteteadvusest esile kerkiv kontrollimatu element, mis ütleb pea kõik arvustaja kohta. Janika Kronberg toob ikka Ristikivi mängu, Aare Pilv jõuab Vahingu ja Kõivuni, Mari Peegel näiteks Cosette’ini.
VIIES. Diskussioonide impotentsus
2016. aastal valminud uuringu „Kultuuriajakirjanduse sisu ja kasutajaskond” üks peatükk tõi esile, et ajakirjanduses ei sünni kirjanduse üle poleemilisi mõttearendusi ja ühiste jutupunktide tekitamine on keeruline (Kõuts 2016: 5). Päris nii see ei ole. Kui kõrvale jätta (meta)kriitilised inertsil põhinevad arutelud, mis alati vaikselt hääbuvad ega too kaasa suuremaid tagajärgi, siis harvadel hetkedel kerkivad siiski esile üksikud diskussioonid kirjanduse teemadel. Ja mitte ainult seoses Kenderi juhtumiga.
Seegi kord on keskmes Hasso Krull ja Carolina Pihelgas. Kui tugeva kriitilise hoiakuga Kaarina Rein arvustas Carolina Pihelga tõlkeid Konstantinos Kavafise luuletustest (Rein 2015a), ilmus Pihelga ja tõlke toimetanud Krulli vastulause, kus manifesteeritakse enda nägemus tõlkest. Kvaliteetne tõlge on a l a t i idiosünkraatiline: „Tõlke mõju tuleneb tõlkija oma kultuurist, tõlkija isiklik panus ei sõltu oluliselt originaali omadustest. Kriitik peaks seega hindama eelkõige tõlkija truudust omaenese eesmärkidele. [---] Luuletõlge pole mitte paragrahv, vaid metamorfoos; see pole mitte kohtuotsus, vaid uuestisünd.” (Krull, Pihelgas 2015b: 185, 187)
Pole kahtlust, et diskussiooni kaks osapoolt esindavad radikaalselt vastandlikke arusaamu sellest, missugune peaks olema (hea) tõlge. Murettekitav on aga diskussioon seetõttu, et see näeb välja kui põhikooli väitlusklubi demagoogiliste võtete harjutusnurk: räägitakse teineteisest mööda, ei arvestata oponendiga ega kuulata teise osapoole fakte. Näiteks ei põhjenda Krull-Pihelgas sisuliselt ühtegi Reinu esile tõstetud küsimuskohta, samamoodi ignoreerib Rein esimeste väiteid. Mõlemad pooled võtavad ründava hoiaku, kaitsevad oma positsioone, aga põhjenduste väljajoonistamisele rõhku ei pane. Näiteks väidab Rein: „Carolina Pihelgase ja Hasso Krulli reaktsioon minu arvustusele sisaldab küll hulgaliselt klišeid ja vasturääkivusi, kuid küsimused on ikka jäänud vastuseta” (Rein 2015b: 190). Mis on need klišeed ja vasturääkivused, seda Rein ei täpsusta. Ja muidugi vaieldakse, kas tõlge on täpne või mitte. Mida aga peavad täpsuse all silmas Krull ja Pihelgas, see ei selgu. Veel üks näide: „Lisaks paistavad kirjutise autorid tõemeeli uskuvat üksnes neile kuuluvasse valgustuslikku missiooni, mis tähendab, et Konstantinos Kavafise luuleni võivad siinsed lugejad jõuda vaid nende vahendusel ning muid võimalusi selleks pole” (Rein 2015b: 190). Väide on puhtemotsionaalne ega vasta tõele – Krull ja Pihelgas ütlevad otsesõnu, et ka Mati Sirkli varasem tõlge on pädev, aga teistsugune. Kummaline vaidlus, sest olukorra lahendamine on ju lihtne: mõlemal on õigus, mõlemal on oma aktsepteeritav nägemus (kvaliteetsest) tõlkest ja sellest, kuidas peaks konkreetset autorit eestindama.
KUUES. Impotentsist viljakuseni?
Eelmine Keeles ja Kirjanduses ilmunud kriitika ülevaateartikkel „Parnass ja agoraa” Janika Kronbergilt (2015) tekitas põneva ahelreaktsiooni. Järgnes Jürgen Rooste protest parnassi ja agoraa eristamise vastu ning staarkriitiku maa peale laskumise ootus (Rooste 2015a). Mihkel Kunnusele esitatakse väljakutse, millele viimane vastas ettekande ja artikliga „Miks ma ei kirjuta Andrus Kivirähast?” (Kunnus 2015).
Suvel 2015 väljendas Rooste aga pettumust Underi „Sonettide” uusversiooni ning Marie Underi ja Artur Adsoni päeviku suhtes. Esimesest oleme juba rääkinud. Päeviku puhul on probleem: „Miks ma peaksin lugema luuletajate päevikuid, mis ei sisalda tisse, tõesti, miks ma peaks?” (Rooste 2015b) See arvustus teenis tavatult palju kirjanduskorüfeede kommentaare.
Võib-olla tuleks revideerida arvamust, et Rooste on meie kriitikatrikster (Larm 2016b). Ehk kehastab ta lihtsalt ümberpööratult vanasõna „Enne mõtle, siis ütle”. Kuidas teisiti iseloomustada kaht debatti, mida tal on tulnud pidada Alvar Loogiga. ERR-i kultuuriportaalis vastab ta Loogi kirjutatud luuleaasta ülevaatele (Loog 2015), küsides, „mis möks on „väljapeetud klassika”” (Rooste 2015c). 2016. aasta lõpus lahvatasid aga Rooste kired, kui tema osalusel valminud lavastust „Sugu: M” arvustas Loog karmilt, olgugi argumenteeritult (Loog 2016). Iseenesest võiks see debatt teatriveergudele jäädagi, aga et ajalehe KesKus kirjandusrubriigis ilmus lavastuse asjaosaliste vestlus, on see juba toodud kirjandusvalda. Selles loos nimetatakse Loogi värdjast kriitikuks, kes kannab lavastaja peale viha, ning lubatakse teda kõvasti vastu lüüa (Idikate tuleproov). Selle üle arutleti raadiosaates „Vasar” (4. XI 2016) ning käesoleva aasta algul ilmus Loogi artikkel, millest loeme universaalse soovituse: „Kõigile isehakanud geeniustele, kes on selle maailma (sh kriitika) tarvis liiga head ega soovi oma jumaliku loomingu kõrvalt tegeleda solvumise ja solvamiste eest tasumisega, soovitan ilma igasuguse irooniata järgmist: ärge loopige oma pärleid sigade ette, presenteerige neid üksnes valitud publikule (sest avalik ülesastumine sünnitab paratamatult avalikku arvamust, mis on raskesti kontrollitav ning teie meelest enamasti võhiklik või kallutatud). Avaliku vastukaja korral ärge kulutage sellega tutvuda riskides oma habrast hinge ja ülearenenud õiglustunnet, vältige igasugust tsenseerimata võõrast arvamust.” (Loog 2017)
Nagu näha, pole üleliia viljakad needki diskussioonid. Ehk võib viljakaks pidada aga arutelu, mis järgnes ühe siinkirjutaja arvamusloole „Vaeslaps festivalil” (Larm 2016c). Vastulaused kirjutasid Jan Kaus (2016), Ilvi Liive (2016) ja Berk Vaher (2016), mispeale peeti ka vestlusring (Larm 2016d). Mõnedki Eesti kirjandusfestivalide korraldamisega seotud hämarused said selgeks räägitud ning hulk tagajärgi tõotab veel ilmneda. Johanna Rossi (2016) lugu telesaate „Kirjandusministeerium” rubriigist „Kirjandusministeeriumi naised soovitavad”, mille võiks taastada, jäi aga paraku hüüdjaks hääleks.
SEITSMES. Blogilikkus. Facebookilikkus
Aeg-ajalt tuleb ikka keegi välja tähelepanekuga, et meie kriitika blogistub(16) ja vajaka jääb mängulisusest. Nagu Rebekka Lotmangi Mihkel Muti, Kaarel Tarandi ja Ott Karulini aegse Sirbi võrdluse lõpetuseks on öelnud: „…mängulisus pole mingi naljaasi, vaid kõige tõsisem värk – see kuulub kultuuri essentsi” (Lotman 2015, vt ka Larm 2016b).
Virtuaalkeskkonna ja trükimeedia pingeväli on toonud kaasa kaks tulemust (kusjuures kumbki neist pole loomuldasa positiivne ega negatiivne): a) kuna suur osa kriitikaväljal tegutsejaid evib võimalust esmaemotsioon ja välkmõtted kirja panna virtuaalkeskkonda, paikneb valdav osa kiireloomulisemast kirjanduskriitikast just Facebookis või blogides, mistõttu on trükimeedias ilmuv kriitika omandanud teistsuguse funktsiooni – kiire reaktsioon ei ole selles enam esmatähtis; ja b) virtuaalkeskkonnale omane lakooniline, lihtsakoeline stiil kandub ka trüki- ja elektronväljaannetesse, järsult on kasvanud Facebooki postitusi meenutava stiiliga arvustuste osakaal.
Mängulisuse katsetest võib esile tuua Mihhail Trunini arvustuse Andrei Ivanovi romaani „Argonaut” kohta. Ühtlasi haruldaselt erudeeritud arvustuses jagab autor juhiseid, kuidas kirjutada romaani „Argonaut” (Trunin 2016). Samuti jääb lustiga silma Toomas Kalli kongeniaalne arvustus Donald Tombergi romaanile „Veelkord Vladimirist, Kazimirist ja teistest” (Kall 2016).
KAHEKSAS. Kurioosum
Postimehel on kirg refereerida raamatumüügiedetabeleid, millele toimetaja lisab mõne rea. Mullu, kui toimetaja Hendrik Alla erihuvi pälvis Giulia Endersi teos „Võluv soolestik”, muutus olukord üpris koomiliseks. Võitlevas toonis raporteeriti selle käekäiku aprillist augustini (nt 18. IV 2016: „Raamatuostjate hulgas on populaarne teos „Võluv soolestik””, 25. IV: „Raamatupoodides võistlevad soolestik ja smuutid”; 6. VI: „Võluv soolestik on Eesti rahva lemmikraamat”; 27. VI: „Igavene soolestik leidis väärilise vastase” (vastane on Ingrid Peegi raamat „Hallo, kosmos! Palju õnne!”). Jne). Lisaks viidati teosele Apollo jõukatsumisel kirjastustega Ilmamaa ja Pegasus.
Kurioosumite valda liigitub ka kultuuriajakirjanduse uuringu läbiviijate otsus arvestada kirjanduskajastustena raamatureklaame, mistõttu võib järeldusi vildakateks pidada (vt Lotman 2016).
ÜHEKSAS. Mida teha tsitaadiga?
Hea arvustus tsitaadita tavaliselt läbi ei saa, aga ilmselt ajapuudusest on levinud tsitaadikesksed arvustused. Tsitaadi elujõulisus on enamasti kaheldava väärtusega: kas see ütleb midagi üldistavat, annab ikkagi edasi teksti ja arvustaja sõnumi ühisosa? Sageli kohtab arvustusi, kus kriitiku hääl on üksnes tsitaatide täpsustaja, kommenteerija, näiteks Veiko Märka (2015a) arvustuses Urmas Vadi raamatule „Kuidas me kõik reas niimoodi läheme” moodustavad tsitaadid täpselt kolmandiku.(17) Selline kirjutusviis osutub edukaks haruharva.
KÜMNES. Korduma kippuvad küsimused
• Puudub tõlkekriitika. Ilmselt väga kvaliteetses versioonis seda lähematel kümnenditel ei tekigi (õieti võib esile kerkida vaid põhjalikumates teadustöödes). Toome neli põhjust: a) kolleegi tööd pole tõlkijate intiimses klannis paslik avalikult kritiseerida; b) põhjalikule tõlke arvustusele (näiteks Madis Kõivu (1991) kunagine Mati Sirkli tõlke analüüs) pole platvormi – missuguses väljaandes see peaks ilmuma?; c) puudub inimressurss – korralikuks tõlkearvustuseks tuleb sisuliselt teha tõlkijaga sama tööd, mis niivõrd pisikeses kirjandusruumis on ressursi raiskamine; d) tõlkekriitika töömaht on suur ning keeruline on leida väljaannet, mis suudaks vaeva mittepiinlikult kompenseerida.(18)
Olgu siiski toodud üks näide, kuidas tõlget on võimalik lühidalt ja laiadele hulkadele mõistetavalt arvustada: see on Anu Põldsami juba mainitud arvustus „Koguja raamatu” kohta (Põldsam 2016). Tõlkekriitika jaluleaitamiseks andis suuri lootusi tõlkijate almanahh „Tõlkija hääl”, mida seni on ilmunud juba neli numbrit. Arvustatud on selles ainult Anne Lange monograafiat „Tõlkimine omas ajas” (kaks korda, 2015. aastal kolmandas numbris), kuid see-eest leidub sisukaid kohati hinnangulisi tõlkeanalüüse artikli vormis.
Küll on sisuliselt tõlkearvustus Janika Pälli artikkel „Kongeniaalsusest antiikkirjanduse tõlkimisel”, mis analüüsib muljetavaldavalt Titus Liviuse teose „Linna asutamisest alates” eestindust (Päll 2017).(19) Ajakirjas Keel ja Kirjandus loodame seesuguseid tekste igal juhul edaspidigi näha.
• Esiplaanil on lakkamatult arvustaja MINA, iseäranis ajakirjas Looming.
• Loobutud on pea täielikult tuleviku kirjeldamisest, kirjanduse tendentside laiemate tagajärgede analüüsist.
IV. HEAD ARVUSTAJAÕNNE!
Pealkirja „Head arvustajaõnne!” kandis Maie Kalda „pisteline” ülevaade 1976. aasta kirjanduskriitikast (Kalda 1977). Ehk peaks nüüd soovima: „Head sisukat arvustajaõnne!”? Mis on hullem, kas jääda arvustuseta või pälvida pealiskaudne muljetus? Kellele hullem, kas autorile või lugejale?
Kalda nentis toona veel järgmist: „Mõned nooremad arvustajad paistavad olevat laisad lugema teistes keeltes, arvavad piisavat eestikeelsete kolleegide tööde tundmisest. Mõni jälle ilustab oma retsensiooni juhuleidudega prantsuse, india jt. vaimuhiiglastelt. Tigedus on ka üks reetlik asi, aga väheneb kindlasti tarkuse kasvades.” (Kalda 1977: 673–674) Mis on muutunud? Ainult see, et teistes keeltes ei loe arvustajad enam pea üldse.
Hea, kui saavutatakse väärt tarbetekst, millena käsitleb arvustusi näiteks Märt Väljataga. Sellisel juhul ei tasuks suuri kvaliteediga seotud ootusi neile ülepea asetada: „Raamatute arvustamine on hädavajalik ja rutiinne kultuuritöö. Selles pole midagi salapärast ega loomingulisustki. Mõni lehearvustus võib küll ka kunstiteoseks küündida, aga see pole hea arvustuse tingimus. // Arvustuse kolm komponenti on kirjeldus, tõlgendus ja hinnang. [---] T. S. Elioti sõnul on kriitika ülesanne seletada teoseid ja parandada maitset. Lühidalt see ongi enam-vähem kogu arvustamispoeetika.” (Väljataga 2015)
Eesti kriitikavälja vahest kõige tuumsemaks tunnuseks on muutumatus. Üldist kulgemist ei suuda raputada diskussioonid, röökimised, karjumised ega vaikimisedki. Kirjanduskriitika on nagu haridus – kõik muutused toimuvad ü l i aeglaselt, isegi riigikorra vahetus suudab põhjustada vaid hetkeks entusiasmil põhineva lainetuse, ent mitte kriitikat raputada.
Kas kriitika üldse peaks muutuma? Kas kriitika peaks lugejale lähenema, talle end huvitavamaks tegema? Kas me tahame seda? Kalda: „Küllap tuleb meil veel mõnda aega leppida kirjanduslike intellektuaalide sõbraliku huviga, ja see pole sugugi halb seltskond” (Kalda 1977: 666).
Kas kriitikast mõtlemise ajajärk on nüüd läbi? Jah, aitab küll. Kui eespool sai põgusalt näpuga näidatud ja väidetud, et vähe on tulevikusuunalist mõtlemist, siis üritame siinkohal seda viga vältida. Küsime, missugune on eesti kirjanduskriitika kahe või 10 või 20 aasta pärast? Ei pea olema hiromant, et öelda: eks ikka samasugune.
Keywords: literary criticism, arts and culture journalism, literary studies, modern literature, debate in criticism
Estonian literary criticism over the past two years (with digressions to 2014 and 2017) is discussed. The authors address criticism at large, not just reviews, trying to capture attitudinal stances aimed at transforming the literary field. The period is represented by ten bright moments, ten tendencies characteristic of criticism at large, and a description of the formal aspect of literary criticism. Various points of obstruction are listed, including an inability to analyse the changed field of poetry (due to obsolete methods), lack of passion, thin argumentation, the reluctance of the critics to demarcate their reading strategies, barren discussions, and an extension of the superficial style of the virtual environment to print media. Most of the landscape of criticism in 2015 and 2016 is dominated by dullness, toothlessness, lack of the wish or courage to generalise. The brightest are single successes – passionate texts with a real personal touch, saving the general impression. However, although the recent years have been called an era of reflections on criticism, a comparison with earlier surveys only proves that the core characteristic of Estonian criticism is resistance to change.
Joosep Susi (b. 1989), MA, teacher, firstname.lastname@example.org
Pille-Riin Larm (b. 1981), BA, editor of the Sirp cultural weekly, email@example.com
E l i o t, T. S. Valitud esseesid. Koost, tlk Jaak Rähesoo. Tallinn: Hortus Litterarum.
H e i n l o o, Sirel 2016. Enesesisenduse luhtumine. – Sirp 8. IV.
H e n n o s t e, Tiit 2015a. Nii see on ja nõnda ka näib. Paul-Eerikut üle lugedes. – Looming, nr 1, lk 112–119.
H e n n o s t e, Tiit 2015b. Stseenid kiiresti elatud elust. Jüri Üdi üle lugedes. – Looming, nr 4, lk 536–543.
H e l m e, Peeter 2015. Eesti proosa 2014. Ambitsioonikast andetusest ambitsioonitu andekuseni. – Looming, nr 3, lk 415–431.
H e l m e, Peeter 2016a. 90 raamatut. 1949. Hans Leberecht „Valgus Koordis”. – ERR-i kultuuriportaal 28. IX. http://vikerraadio.err.ee/v/90_raamatut/saated/6e60de82-6af1-4067-80e3-cdb4acbaacee/90-raamatut-1949-valgus-koordis (6. II 2017)
H e l m e, Peeter 2016b. Tiina Laanemi ambitsioonikas suutäis. – Postimees 3. XII.
H e l m e, Peeter 2016c. Heast seksist üksi ei piisa. – Looming, nr 12, lk 1780–1782.
Idikate tuleproov = Idikate tuleproov (fireproof). – KesKus, oktoober 2016.
K a l d a, Maie 1977. Head arvustajaõnne! Pisteliselt 1976. a. kriitikast. – Looming, nr 4, lk 666–674.
K a l d m a a, Kätlin 2016. Raamat nagu mosaiik. – Postimees 10. XII.
K a l l, Toomas 2016. Absurdi pedaal tuleb lõpmatuseni vajutada. – Looming, nr 5, lk 742–743.
K a u s, Jan 2016. Paar märget kirjanduse ringlusest. – Sirp 10. VI.
K e n d e r, Kaur 2016. 7 põhjust, miks „Klaaslaps” on üks kõvemaid raamatuid eesti keeles. – Vikerkaar, nr 10–11, lk 198–201.
Kirjanduskriitika 2015 = Kirjanduskriitika auhinna võitis Johanna Ross. – Sirp 9. XII. http://www.sirp.ee/online-uudised/kirjanduskriitika-auhinna-voitis-johanna-ross/ (6. II 2017)
Kirjanduskriitika 2016 = Kirjanduskriitika auhinna võitis Hasso Krull. – Sirp 10. XII. http://www.sirp.ee/online-uudised/kirjanduskriitika-auhinna-voitis-hasso-krull/ (6. II 2017)
K i v i s i l l a, Veronika 2015. Aimeteose poeesia. – Looming, nr 3, lk 432–434.
Kriitika 1977 = Kriitika ja selle kriitika. – Looming, nr 1, lk 127–133.
K r o n b e r g, Janika 2015. Parnass ja agoraa. Hajamärkmeid eesti kirjanduskriitikast 2013–2014. – Keel ja Kirjandus, nr 4, lk 248–261.
K r u l l, Hasso 2015. Aristokraat, proletaarlane, eremiit. Kolm poeetilist hoiakut. – Vikerkaar, nr 12, lk 45–56.
K r u l l, Hasso 2016a. Tardumusse venitatud avaus. Tõnis Vilu utoopiline aeg. – Vikerkaar, nr 9, lk 100–108.
K r u l l, Hasso 2016b. Ants Orase küsimus. – Sirp 16. XII.
K r u l l, Hasso, Pihelgas, Carolina 2015a. Eessõna. – Marie Underi „Sonetid”. Viiskümmend tänapäeva luuletajat kõneleb Marie Underiga. Koost H. Krull, C. Pihelgas. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, lk 7–9.
K r u l l, Hasso, P i h e l g a s, Carolina 2015b. Lugeja sünd. – Vikerkaar, nr 4–5, lk 184–189.
K u n n u s, Mihkel 2015. Miks ma ei kirjuta Andrus Kivirähast? – Sirp 17. VII.
K u n n u s, Mihkel 2016. Seksuaalse emantsipatsiooni kuritöö ja karistus. – Sirp 12. II.
K õ i v, Madis 1991. Kakssada aastat hiljem. Arutlusi Johann Gottlieb Fichte „Inimese määratluse” väljaande puhul 1988. aastal Tallinnas. – Akadeemia, nr 3, lk 543–569; nr 4, lk 796–827.
K õ u t s, Ragne 2016. Ajakirjandusliku kultuurikajastuse sisuanalüüs. https://wwwkul.rik.ee/sites/kulminn/files/kultuurikajastuse_sisuanaluus.pdf
L a r m, Pille-Riin 2016a. Pealelend. – Sirp 22. I.
L a r m, Pille-Riin 2016b. Kriitikakildude kaleidoskoop. – Sirp 29. IV.
L a r m, Pille-Riin 2016c. Vaeslaps festivalil. – Sirp 3. VI.
L a r m, Pille-Riin 2016d. Lugejate kogukonna ergutajad. – Sirp 12. VIII.
L a r m, Pille-Riin 2016e. Vanniskäimine keelatud!? – Sirp 25. XI.
L a r m, Pille-Riin 2017. Värske Rõhu värske veri. – Sirp 20. I.
L i i v e, Ilvi 2016. Pille-Riin Larm annab rooska, selle asemel et tegijaid kiita. – Sirp 10. VI.
L o o g, Alvar 2015. Eesti luuleaasta 2014. 62 lühiarvustust. – Looming, nr 3, lk 393–414.
L o o g, Alvar 2016. Kuhu küll kõik munad jäid? – Sirp 30. IX.
L o o g, Alvar 2017. „Ema, nad teotavad su poja kuninglikku pead!” – Sirp 6. I.
L o t m a n, Rebekka 2015. Tähed ja märgid. – Sirp 16. X.
L o t m a n, Rebekka 2016. Kultuuriajakirjanduse uuring tõstatab küsimusi. – Sirp 9. IX.
L u i g a, Made 2016. Kriitikast, subjektiivselt. – Sirp 4. XI.
Martson, Ilona 2015. Päris tore raamat eimillestki. – Looming, nr 2, lk 293–296.
M e l t s, Brita 2015. Kas arveteklaarimine Poeedirahuga? – Sirp 16. I.
M e l t s, Brita 2016a. Rauge naivismi nulliringid. – Keel ja Kirjandus, nr 11, lk 878–881.
M e l t s, Brita 2016b. Kaks hilise armastuse minu-raamatut. – Akadeemia, nr 5, lk 905–912.
M ä r k a, Veiko 2015a. Küsilausete meistriklass. – Looming, nr 4, lk 583–585.
M ä r k a, Veiko 2015b. Poeetilise meekorjamise külluslik saak. – Looming, nr 6, lk 881–883.
Pilv, Aare 2014. Kaasaloova kriitika hüpotees. – Sirp 21. XI.
P r o u s t, Marcel 2015. Valik esseid. Koost Marek Tamm. Tlk Triinu Tamm. – Loomingu Raamatukogu, nr 28–30. Tallinn: SA Kultuurileht.
P õ l d s a m, Anu 2016. Kõigel on oma aeg. – Sirp 26. VIII.
P ä l l, Janika 2017. Kongeniaalsusest antiikkirjanduse tõlkimisel. Arutlusi Titus Liviuse teose „Linna asutamisest alates” eestindusest lähtudes. – Keel ja Kirjandus, nr 2, lk 89–102.
R e i n, Kaarina 2015a. Teekond Ithaka poole. – Vikerkaar, nr 3, lk 110–112.
R e i n, Kaarina 2015b. Tõlkija puutumatus. – Vikerkaar, nr 4–5, lk 190–192.
R o o s te, Jürgen 2015a. Kirjanduskriitika allakäik. – ERR-i kultuuriportaal 30. IV. http://kultuur.err.ee/v/kirjandus/arvustused/22a10a76-fd5a-4767-8b8a-b3ff1c3248dd/jurgen-rooste-kirjanduskriitika-allakaik (6. II 2017)
R o o s t e, Jürgen 2015b. Kaks underikujulist pettumust. – ERR-i kultuuriportaal 14. VII. http://kultuur.err.ee/v/kirjandus/arvustused/3c2f9c35-a9e6-43cd-8617-3ee66a23da36/arvustus-kaks-underikujulist-pettumust (6. II 2017)
R o o s t e, Jürgen 2015c. Mis möks on „väljapeetud klassika”? – ERR-i kultuuriportaal 26. V. http://kultuur.err.ee/v/arvamus/78bf927d-fc3a-4411-ad17-fef8ca2a0dd0 (6. II 2017)
R o s s, Johanna 2015. Poeet suure P-ga, Lumehelbeke suure L-ga. – Keel ja Kirjandus, nr 5, lk 355–358.
R o s s, Johanna 2016. Naised ei soovita enam. – Sirp 15. IV.
S o m m e r, Lauri 2015a. Le hipster maudite Pelgulinna paradiisiaian. – Vikerkaar, nr 1–2, lk 185–189.
S o m m e r, Lauri 2015b. Vanahundi hanna alt ja kiriva kitsõ silmist. – Vikerkaar, nr 3, lk 106–109.
S o m m e r, Lauri 2016. Noor Toomas Tallinna pilvepiiril. – Vikerkaar, nr 12, lk 94–96.
S u s i, Joosep 2016. Luuletu luule. – Vikerkaar, nr 4–5, lk 175–179.
T a t a r, Tõnis 2016. Scene’i-niidistikust ja tõsidusluulust. – kunst.ee, nr 2, lk 67–71.
T o m b e r g, Jaak 2015a. Kirjandusteoreetiline vaigistamis- ja kaasarääkimismäng. – Vikerkaar, nr 1–2, lk 163–166.
T o m b e r g, Jaak 2015b. Kaasaloovalt kaasaloovast kriitikast: Pilv Steineri kaudu. – Sirp 17. VII.
T o m b e r g, Jaak 2017a. Don DeLillo impersonaalne tehisigavik. – Sirp 6. I.
T o m b e r g, Jaak 2017b. Kirjandus kui käegakatsutav kogemus. – Sirp 10. II.
T r u n i n, Mihhail 2016. Täitunud ruumist ja ajast. – Sirp 16. XII.
Tunnistajapink: Kajar Pruul. – nihilist.fm 1. II 2017. http://nihilist.fm/tunnistajapink-kajar-pruul/ (6. II 2017)
U r g a s, Silvia 2016. Banaalsetest teemadest kirjutamise julgus. – Vikerkaar, nr 10–11, lk 201–204.
Vabariigi kodanikud (subtiitritega). – ERR 4. II 2016. http://etv.err.ee/v/paevakajasaated/vabariigi_kodanikud/saated_sub/e1bf7a40-60a2-4f4a-bab7-a92667484e3c/vabariigi-kodanikud-subtiitritega (6. II 2017)
V a d i, Urmas 2016. 90 raamatut. 1948. Debora Vaarandi „Kohav rand”. – ERR-i kultuuriportaal 27. IX. http://vikerraadio.err.ee/v/d9e49acd-8c68-46e2-bc8c-0420ee198717 (6. II 2017)
V a h e r, Berk 2016. Eesti kirjanik – kas ja kelle vaeslaps? – Sirp 10. VI.
V a i n o, Maarja 2016. Neli tähelepanekut kenderiaanast. – Postimees 9. II.
V a i n o, Maarja 2017. Teooriakultusest. – Keel ja Kirjandus, nr 2, lk 130–132.
V i i k, Tõnu 2012. Eesti kultuuri võimatu mõiste. – Tuna, nr 2, lk 2–12.
V ä l j a t a g a, Märt 2015. Kriitika – mis seal arutada on? – Sirp 27. III.
V ä l j a t a g a, Märt 2016a. Nõrga mõistuse dogmaatika. – Vikerkaar, nr 1–2, lk 170–175.
V ä l j a t a g a, Märt 2016b. Oivaline kohtumispaik luulele, keelele ja nende uurimisele. – Sirp 9. IX.
Õ n n e p a l u, Tõnu 2015. Lõpetuse ingel. – Loomingu Raamatukogu, nr 8–9. Tallinn: SA Kultuurileht.
" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#335 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(79) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "3" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#336 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-03-06 13:51:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Ю. М. Лотман, Б. А. Успенский. Переписка 1964–1993. (Bibliotheca Lotmaniana.) Составление, подготовка текста и комментарии О. Я. Кельберт и М. В. Трунина. Под общей редакцией Б. А. Успенского. Таллинн: Издательство ТЛУ, 2016. 821 lk.
Lotmani ja Uspenski kirjavahetus ilmub kirjakorpusena juba kolmandat korda. Esimene, 179 kirjast koosnev valik ilmus Boriss Jegorovi ette valmistatud kirjaköites.(1) Kümne aasta pärast ilmus Lotmani ja Uspenski kirjavahetusest eraldi väljaanne:(2) raamat sisaldas 376 Lotmani ja Uspenski kirja ning lühemat läkitust. Eelmisel aastal Tallinnas ilmunud köide esitleb seda kirjavahetust veel täielikumalt: 424 mitmesugust kirja, lühiläkitust ja telegrammi, mis Moskva ja Tartu teadlane vahetasid omavahel peaaegu 30 aasta jooksul (1964–1993). Samuti on selles teoses publitseeritud 18 Boriss Uspenski pereliikme kirja Juri Lotmanile ja Zara Mintsile, 48 kirja ja telegrammi Vladimir Uspenskilt ja Svetlana Uspenskajalt. Järelsõna asemel on publitseeritud mitu varem vene keeles avaldamata kirjutist: Juri Lotmani ettekanne „Ülikool, teadus, kultuur”, mille ta pidas 1982. aasta sügisel,(3) Lotmani ja Uspenski ühine eessõna kogumikule „The Semiotics of Russian Culture” (1984) ja Uspenski ettekanne „Moskva–Tartu semiootikakoolkonnast” (2011, varem ilmunud eesti ja prantsuse keeles).
Käsitlen Lotmani ettekande teksti käesoleva arvustuse lõpus, kõigepealt peatun raamatu kesksel sisul – Lotmani ja Uspenski kirjavahetusel.
Esiteks, kirjavahetus on väärtuslik allikas teadusloolaste jaoks, see on Tartu–Moskva semiootikakoolkonna kontseptuaalse kujunemise ja arengu kroonika. Kahe teadlase suhetes oli oluline koht nende koostööl. Lotmani ja Uspenski ühiselt valminud uurimused käsitlevad kultuuriteooria üldist problemaatikat(4) ja vene kultuuriloo, mitte ainult kirjandusteaduse küsimusi(5). Paljud kirjad on pühendatud arutelule kahekesi koos valmivate tööde üle. Üks kõige intensiivsemaid teemasid, mis täidab rohkesti lehekülgi selles kirjavahetuses, on võitlus Nikolai Karamzini „Vene ränduri kirjade” avaldamise probleemide üle akadeemilises raamatusarjas „Kirjandusmälestised” („Литературные памятники”, 1984). Probleemid olid publikatsiooni ortograafias. Lotmani ja Uspenski ettepanekut nende lahendamiseks ei toetanud paljud kolleegid, kusjuures oponendid ühendasid poleemikas sageli üsna põhjendatud tekstoloogilised argumendid eriti „teaduslike” süüdistustega (vt nt taktikaliselt olulist artiklit, millele on selles kirjavahetuses pühendatud rohkesti ruumi(6)). Kuid teaduse jaoks kõige huvitavam tundub üksteise artiklite vastastikune kriitiline arutelu. Alati heatahtlik, võis see kriitika mõnikord olla ka küllalt terav. Suurepärane, et selline laad kuulus teadlaste vastastikusse suhtlusse.
Selles suhtes väärib tähelepanu Boriss Uspenski poolnaljatlev repliik 21. X 1986. aasta kirjas: „Veidral kombel tunnen ažiotaaži Teie hääles, kui jutt läheb sellele artiklile. Te otsekui muutute siis süngemaks – miks nii? Muuseas, elementaarne viisakus näeb niisugustel juhtudel ette varjata oma emotsioone ja kas või teeselda näilist rõõmu...” (lk 593).
Peatume kõnealusel episoodil põhjalikumalt. Jutt on Uspenski jaoks põhimõtteliselt olulisest kirjutisest, mis ilmus kahes osas.(7) Uurimus käsitles ajaloonarratiivi semiootilist staatust, vastandades seda unenäodiskursile. Oma vastuskirjas Lotman ühelt poolt õigustab end naljatlemisi, rõhutades, et artikkel on „väga hea”, kuid teeb töö kohta ka rea märkusi. Need märkused on suures osas täpsustava iseloomuga, kuid esimene neist (mida artikli autor on hiljem ka arvestanud) on põhimõtteline: probleem on vajaduses terminoloogiliselt eristada ajalugu kui sündmusi ja ajalugu kui jutustust neist sündmustest. Veel üks Lotmani märkus puudutab Uspenski teesi, et kui unenäod moodustaksid seotud süžeeahela, oleksid nad eksistentsiaalselt võrdsed tõsieluga. Lotman polemiseerib:
„See pole õige: ilmsi me teeme tegusid, unes näeme vaid tegude kirjeldusi (sellepärast muutub unenägudes nii kergesti esimene ja kolmas isik (minul vähemalt pidevalt) ja üks osa unenäost vaheldub sõnalise jutustusega. Samuti on unes võimalikud „duublid” – tagasipöördumine ja episoodi ümbermängimine –, seda kõike räägin isiklikust kogemusest, mitte võõraste sõnade põhjal.
Võrrelge ilmsi kõnelemist, mis (olles seisukohavõtt) tähendab sageli tegu, tegevust, ja teiselt poolt unes kõnelemist, mis on alati rääkimise kirjeldus ja teatud „unise modaalsuse” lisamaitsega, mis on ilmsikõnes võimatu.” (lk 595)
Seejärel kordab Lotman veel kord, et üldiselt artikkel talle meeldib, ja siirdub teiste teemade juurde. Ta kirjutab kirjastuselt Просвещение saabunud harimatust ja pahatahtlikust arvamusest oma artiklikogu kohta. Seejärel – argistest pisiasjadest ja muredest (gripiepideemia, lapselaste tervis, Uspenski Armeeniasse sõidu küsimused, naljad alkoholivastase kampaania aadressil jms). Kuid pärast allkirja, kirja järelmärkuses naaseb ta põhiteema juurde:(8)
„Täna ütlesite mulle unes, et vastandus ajaloo kui sündmuste ahela ja ajaloo kui sellest ahelast jutustamise vahel on näiline, sest ajalugu kui kultuurifakt algab neist sündmustest jutustamise, aga mitte sündmuste endiga ja et edaspidi ehitatakse sündmused ise üles vastavalt jutustuse seaduspäradele (seda kinnitab ajaloo ja unenäo samasus – näete, milliseid unenägusid ma näen). Nõustusin Teiega. Kuid ilmsi ütlen, et poleks paha seda küsimust eksplitseerida, nagu ütleb Igor Černov. Rumalad inimesed ei saa sellest muidu aru. Kuid unenäos nõustusite Te minuga kõiges ja see veenab mind, et uni ja reaalne ajalugu on ikkagi erinevad asjad.” (lk 597)
Selle naljaga lõppenud märkus on tegelikult Lotmani vaidlus iseendaga, kusjuures kirjeldatud unenäos vahetavad esimene ja kolmas isik kohad. Argument, mille toob Lotmanile unes nähtud Uspenski, jätkab Lotmani lemmikmõtet kultuuritraditsioonide pidevusest ja on ühtaegu omamoodi autometakirjeldus teadustöö katkematusest inimteadvuses, mis naaseb olulise teema juurde isegi unes, leides argumente oma oponendi vastu.
Teiseks, see kirjavahetus pakub erakordset huvi selles osas, mis puudutab mitteformaalse teaduskoolkonna eksistentsi Nõukogude Liidus 1960.–1990. aastatel. Siin ei ole pühendatud liiga palju ruumi kõikvõimalike nõukogude bürokraatliku akadeemilise süsteemi ja nõukoguliku akadeemilise järelevalvega seotud institutsionaalsete keerukuste arutamisele. Need teemad on muidugi esindatud ja väärivad tähelepanu. Hoopis olulisem ja huvitavam on aga see vaba ja avatud teadusliku suhtlemise mehhanism, mis muutis Tartu–Moskva koolkonna nii oluliseks kultuurifaktoriks. Kirjavahetus saab alguse koolkonna kujunemise algaastatel, selle teemaks on ühised projektid, millest mõned teostusid, teised aga mitte, Kääriku semiootikakoolide organiseerimine, sarja „Töid märgisüsteemide alalt” („Труды по знаковым системам”) köidete ilmumine, uute kolleegide kaasamine Tartu–Moskva koolkonda, akadeemiline poliitika (eriti aktiivselt aastatel, kui Juri Lotman juhatas vene kirjanduse kateedrit), kontaktid välismaa kolleegidega (kuna nõukogude ajal oli Tartu välismaalastele suletud linn, oli siin vahendajaks eeskätt Boriss Uspenski).
Kirjavahetuse kolmas aspekt puudutab XX sajandi teise poole sotsiaalset, poliitilist ja kultuuriajalugu. Need teemad ei hõlma kirjades eriti palju ruumi, mis on mõistetav: nõukogude võim ei innustanud just epistolaarselt avameelitsema. Sellest ka mõistukõne teemade puhul, mis seonduvad dissidentliku liikumise probleemide ja Nõukogude Liidust emigreerumisega. Kusjuures raske on hinnata, mida on nendes vihjetes ja parafraasides rohkem: kas rahutust perlustratsiooni pärast või puhast teravmeelsust. Peaaegu mitte mingit jälge pole kirjavahetusele jätnud sündmused suures poliitikas. Varssavi bloki vägede tungimine Tšehhoslovakkiasse kajastub ühes Uspenski kirjas vaid murena pärast rahvusvahelist slavistide kongressi Prahas viibiva Pjotr Bogatõrjovi pärast (lk 142). Nõukogude vägede sissetung Afganistani ei kajastu kirjavahetuses üldse. Sellel taustal eristub tähendusrikkalt Poola 1980.–1981. aasta sündmuste üle reflekteerimine, uue „vennaliku sissetungi” pingeline ja sünge ootus. Ohutuse kaalutlustel nimetavad kirjavahetajad Poolat metonüümiliselt „Maria Lvovnaks” (poola semiootiku ja kirjandusteadlase Maria Renata Mayenowa auks). 25.–26. VIII 1980, Gdanski protestiliikumise tippajal, kirjutatud kirjas märgib Lotman veel võrdlemisi muretult: „Muuseas, ma igatsen väga ... Maria Lvovnat – tahaks temaga kohtuda ja rääkida – semiootika toetuseks” (lk 492).
27. märtsil 1981, kui sai üha selgemaks, et Nõukogude juhtkond ilmutab aina rohkem rahutust Poola asjade pärast (see kajastus ametlikus propagandas), kirjutab Lotman:
„Mõtlen kogu aeg Maria Lvovnast, nii isiklikult kui ka üldiselt. Hirm, et meie Teiega äkki, kaotades häbitunde ja mõistuse, trügime tema juurde kutsumata külalistena, viib mult mõistuse. See mõte ei jäta mind sõna otseses mõttes ei päeval ega öösel. Ma ju tunnen oma iseloomu: ei piisa sellest, et ainult oma kodu – on vaja kõik ümberkaudu maatasa teha.” (lk 514)
Ja seejärel 5. IV 1981:
„Vastake – mul on praegu halb olla: asi on ... pidevas hirmus Maria Lvovna ja tema lähedaste käekäigu pärast. See on minu meeltesegaduse keskpunkt, mõte, mis sõna otseses mõttes ei jäta mind ei päeval ega ööl. Norutamine pattude pärast, aga kuidas hoiduda norutundest? Tean muidugi, et kurvameelse peale ronivad ka täid, kuid kuidas peaks käituma inimene, kes ei tunne Jumalat ja on harjunud toetuma ainult iseendale ning saab siis järsku aru, kui nõrgad ja kui väsinud on need tema toed.” (lk 516)
Luban siinkohal endale väikese mälestusliku kõrvalepõike: 15. või 16. detsembril 1981 pidas Lotman meie kursusele loengu, esimese, mis toimus pärast sõjaseisukorra kehtestamist Poolas. Ei mäleta, mida ta meile enne seda oli lugenud (kahtlustan, et Puškinit, sest Puškinist edasi jõudis Lotmani XIX sajandi vene kirjanduse kursus haruharva). Nii või teisiti, kogu see loeng oli Poolast, tema jagamistest XVIII sajandil, sellest, kuidas see mõjutas Euroopa edasist ajalugu, poolakate osalemisest Prantsuse revolutsioonis, Poolast Aleksander I ajal, 1830. aasta novembriülestõusust, Vene-Poola sõjast 1831. aastal... Ei tea, kui palju oli auditooriumis üliõpilasi, kes said aru, milles on küsimus. Kuid need, kes said, tundsid midagi traagilise katarsise sarnast.
Kirjavahetus kui kahe silmapaistva teadlase ja targa inimese isiklike suhete dokument – see on veel üks oluline aspekt, millest pole vaja rääkida liiga palju, kuid mida ei saa ka nimetamata jätta. Inimlik lähedus, intonatsioonide soojus, teadusliku ja isikliku läheduse tunne täidavad mõlema adressaadi kirju. See kajastub ka delikaatses, kuid pidevas vastastikuses huvis oma kirjapartneri ja tema perekonna elu ning käekäigu vastu. Ja omaenda elupöörete nappides mainimistes. Ja harvades, kuid iseloomulikes fragmentides, mis puudutavad eksistentsiaalseid teemasid: elu ja surma, usku ja mitteuskumist. Lotmani ja Uspenski kirjavahetus on kahtlemata üks suurepärasemaid mälestusmärke sõprusele kui kultuurilisele ja emotsionaalsele fenomenile, ühele osale vene intelligentsi eluviisist. Selles suhtes võib selle kirjavahetuse panna maailmakuulsate klassikaliste epistolaariumide kõrvale.
Tuleb siiralt tunnustada selle suurepärase köite toimetajaid ja kommenteerijaid. Muidugi, eelkäijate töö on kergendanud kirjade trükiks ettevalmistamist (2008. aasta kommentaaride autor on Olga Kelbert, kelle kommentaare sisaldab ka käesolev raamat). Kuid Lotmani ja Uspenski kirjade kolme väljaande kõrvutamisel on ilmselge, et eesti väljaande kommentaarid sisaldavad rohkem uut informatsiooni esmajoones teadusliku konteksti kohta ja võimaldavad tähelepanelikul lugejal orienteeruda teadusloolistes peripeetiates.
Raamat sisaldab samuti väga head illustratiivset materjali (fotod, joonistused, publikatsioonide ja käsikirjade koopiad). Jääb üle vaid kahetseda, et neile lehekülgedele laiali paisatud rohked illustratsioonid ei kajastu eraldi loendis.
Lõpetuseks pöördume tagasi Juri Lotmani alguses nimetatud ettekande „Ülikool, teadus, kultuur” juurde. Nimetatud artikkel tähistab semiosfääri kontseptsiooni kallal töötamise algetappi, kuid selle kokkuvõtlik osa on pühendatud hilise Lotmani jaoks olulistele teemadele: kultuuri sisemisele asümmeetriale ja kultuurimehhanismide autokatalüütilisusele. Artiklis räägitakse ülikoolist kui vabade erialadevaheliste kontaktide väljast, kus tõeotsingute huvid ei seisa kindlasti madalamal kui viimasel ajal eriti eelistatud (ja kaugeltki mitte ainult Eestis) teaduse „praktilise panuse” ideoloogia.
Ma ei ole kindel, et Lotman oleks heaks kiitnud sellise ülikoolihariduse kontseptsiooni, mis on tegelikult asendanud erinevate teaduste ennustamatu ja viljaka dialoogi „mahajääjate” ja „parimate” hindamisega samade reeglite alusel. Kui kasutada nõukogulikku terminoloogiat, osutuvad sellise lähenemise puhul paratamatult „lööktöölisteks” maksimaalselt praktilise tähendusega loodusteadused (esmajärjekorras meditsiin) ning humanitaarteaduste orientiirideks on kuulutatud näidistehnoloogiad ja sotsiaalsed tarbeuuringud. Ülikooli humanitaarteaduste marginaliseerumine ja lihtsustumine ei ole just kõige meeldivam osa kultuuris toimuvate dramaatiliste ja põnevate muutuste reas. Millegi uue lävel seistes tasub siiski alati ringi vaadata ja kontrollida, kas me ei unustanud maha midagi olulist.
Seda tuletab meile meelde selles kirjaderaamatus avaldatud Lotmani 1982. aasta ettekanne.
Venekeelsest käsikirjast tõlkinud
MALL JÕGI
Kuigi viimasel ajal on palju räägitud tõlkeloo kaardistamise ja uurimise tähtsusest, on vähem tähelepanu pööratud vajadusele seda teha ka komparatiivsest perspektiivist, kõrvutades erinevaid traditsioone: just nii võivad välja tulla olulised jooned ja seaduspärasused, mis muidu jääksid märkamatuks. Sellisel lähenemisel on praktilised eelised, kuivõrd see aitab põhjalikumalt, täpsemalt ja senisest avarama vaatega analüüsida tõlkelugu, tõlkenorme ja valitsevaid strateegiaid, ent sel on ka teoreetilised väärtused nt tüpoloogilisest, evolutsioonilisest, kontseptuaalsest vaatevinklist.
Lisaks kõige kesksematele küsimustele, nagu kes, mida ja kuidas tõlkis, on tõlkeloo uurimisel oluline pöörata tähelepanu ka kitsamatele probleemidele, sh sõnamängude, terminite, reaalide, aga samuti pärisnimede vahendamisele. Pärisnimed on sageli rohkem kui lihtsalt ortograafiliste normide peegeldajad – nad võivad olla ka ajastumärgid, peegeldades valitsevaid kultuurilisi ja ideoloogilisi suundumusi, ning ka need suundumused võib reljeefsemalt esile tuua just komparatiivne analüüs.
Pärisnimede tõlkimisel võib laias laastus eristada kahte vastandlikku lähenemist: võõrapärastavat ja kodustavat tõlkeviisi.(1) Võõrapärastavas tõlkes esitatakse nimekujud võimalikult originaalilähedaselt, kodustavas tõlkes aga tehakse nimi sihtkultuurile omaseks, kas nimekuju sihttraditsioonile kohandades või asendades tähendusega nime lausa sihtkeelse tõlkevastega (nt Scipio Africanuse asemel Scipio Aafriklane või Hypnos kui Uni ja Thanatos kui Surm). Ent isegi kui valitakse võõrapärastav meetod, andes nimed edasi sellisel kujul, nagu need lähtekultuuris on, teise alfabeedi korral vaid transkribeerituna, näitab praktika, et sellel lähenemisel on rohkem nüansse. Näiteks võib nime tüvi olla edasi antud originaali järgides, ent morfoloogiline lõpp olla ära jäetud või muudetud. Samuti võib esineda variatsioone transkriptsioonireeglites, mille tagajärjel võib üks ja sama nimi küll olla täpselt transkribeeritud, aga välja näha sootuks erinev.
Käesoleva artikli eesmärgiks on vaadelda võrdlevalt antiiknimede vahendamise lugu kolmes sarnase saatusega riigis – Lätis, Leedus ja Eestis. Väga suure materjali piiritlemiseks valisime uurimisobjektiks kirjandusõpikud kui ühelt poolt kõige professionaalsemalt ja läbimõeldumalt teostatud, teisalt aga ühe suurima mõjuulatusega teosed.
1. Kreeka pärisnimed lätikeelsetes antiikkirjanduse õpikutes
Lätis on antiiknimede edasiandmine keeruline probleem, mis muutub aktuaalseks iga kord, kui ilmub mõni selliseid nimesid sisaldav publikatsioon. Laias laastus võib läti keeles eristada kaht perioodi: okupatsioonieelne ja -järgne nimede esitamise situatsioon. Jossif Tronski „Antiikkirjanduse ajalugu” (1954) esindab nende kahe perioodi vahelist piiri, näidates selgelt suunda, mis valiti mitte üksnes antiikkultuuri vahendamiseks, vaid läti keele arenguks üldse. Tronski õpik on ühtlasi kõige suuremahulisem antiikkirjanduse ajalugu käsitlev publikatsioon läti keeles. Pärast Läti iseseisvumist on avaldatud küll antiikkirjanduse antoloogia, kuid ei ole ilmunud ühtegi uut antiikkirjanduse ajaloo õpikut.
Antiiknimede vahendamisega seotud küsimused tõusid Lätis päevakorrale juba seoses esimeste tõlgetega XIX sajandil ning sellel perioodil on nimedes näha nii vahenduskeelte mõju kui ka ilukirjandusliku läti keele kujunemisprotsessi jälgi. Nii on XX sajandi alguseks kujunenud ühest nimest mitu erinevat versiooni.
Enne Nõukogude Läti perioodi ilmus kaks mahukat antiikkirjanduse ajaloo käsitlust: Kārlis Straubergsi „Rooma kirjandus” 1936. aastal ning Pēteris Ķiķauka „Kreeka kirjanduse ajalugu” 1944. aastal, samal ajal kui antiikkirjanduse enda vahendamine oli alanud juba XIX sajandi keskpaiku. Ka esimene iseseisvusaeg oli antiikkirjanduse populariseerimise ja uurimise seisukohalt tähtis – siis valmistati ette esimesed filoloogilised tõlked ja avaldati rida kommenteeritud tõlkekogumikke (Straubergs 1922; Horatius 1924–1936; Homeros 1943 jne). Ilmus suurel hulgal antiikkirjanduse tõlkeid, nagu ka artikleid antiikkirjandusest, -kultuurist ja -ajaloost.
Mõlema esimesel iseseisvusperioodil avaldatud antiikkirjanduse ajaloo raamatu autoril on näha taotlust vahendada kreeka ja ladina nimesid võimalikult klassikalise hääldusega kooskõlas (sama saab öelda ka terminite kohta). Sellegipoolest ei ole nende õpikute põhjal formuleerunud rangeid ja ühemõttelisi nimede vahendamise põhimõtteid. Seda on eriti näha kreeka nimede puhul, kus ebajärjepidevuse tingivad küsimused, mille üle vaieldakse siiamaani: nt kas kreeka rõhk peaks olema läti keeles edasi antud pika vokaaliga, kuidas anda edasi spiritus asper’it ehk tugevat hõngust ning aspireeritud konsonante jne. Teisalt aga tulid akadeemilise diskussiooni kõrval igapäevakasutusse ka need versioonid, mille lõid poeetiliste vormide tõlkijad ja vahendajad. Enne 1944. aastat valitsenud olukorra tunnuseks ongi versioonide paljusus: samaaegselt eksisteerisid erinevad nii kreeka kui ka ladina nimede vahendamise põhimõtted. Ebasüsteemsusele antiiknimede vahendamises pöörasid tähelepanu ka lingvistid ning avaldati rida publikatsioone ja poleemikat teaduslikes ning populaarteaduslikes väljaannetes (nt Garais 1930; Plāķis 1929; Felsbergs 1922 jt).
Olukord muutus koos poliitilise situatsiooniga. Nii nagu teisteski eluvaldkondades, hakati ka keeles elimineerima mitmekesisust ning lähenemiste paljusust, seda on eriti näha 1950. aastate algul avaldatud raamatutes, sh 1951 ja 1952 ilmunud kaheköitelises antiikirjanduse antoloogias, Jossif Tronski „Antiikkirjanduse ajaloo” tõlkes (1954) ning ladina-läti sõnastikus (Latiņu-latviešu vārdnīca 1955), mis on mahukaim ladina pärisnimede lätindamise allikas. Pärisnimede vahendamise põhimõtted alluvad vene keele põhimõtetele: pikki vokaale nimedes ja terminites ei kasutata. Järgnev võrdlus ilmestab pärisnimede ortograafiapõhimõtete muutumist:


kreeka / ladina


Ķiķauka 1944


Tronski 1954


Αἰνείας / Aenēās


Ainejs


Enejs


Ἀχιλλεύς / Achilleus


Achillejs


Achiless


Αἰσχύλος / Aeschylus


Aischils


Eschils


Αἴᾱς / Aiāx


Aiants


Ajakss (Ajants)


Ἀγχίσης / Anchīsēs


Anchīss


Anchizs


Εὐρῑπίδης / Eurīpidēs


Eurīpids


Eiripids


Ἰσοκράτης / Isocratēs


Isokrats


Izokrats


Καλλίμαχος / Callimachus


Kallimachs


Kalimachs


Λῡσίᾱς / Lȳsiās


Līsijs


Lizijs


Ὀδυσσεύς / Odysseus


Odisejs


Odisejs


Οἰδίπους / Oedipūs


Oidips


Edips


Προμηθεύς / Promētheus


Promētejs


Prometejs


Σαπφώ / Sapphō


Sapfoja


Sapfo


Σοφοκλῆς / Sophoclēs


Sofokls


Sofokls
Tronski nimekasutus erineb varasemate raamatute omast: nii diftongid kui ka geminaadid on lihtsustunud, intervokaalne s on asendunud z-ga, ka pikki vokaale tähistavad makronid on ära jäetud. Iseloomulik on, et antiikteoste pealkirjad tõlgiti läti keelde – võimalik, et mõjutajaks on see, et originaalis anti teoste pealkirjad edasi vene keelde tõlgituna. Nende mahukate materjalide kaudu (kirjanduse ajalugu, antoloogiad ja sõnastikud) kehtestas uus võim ka uued lähenemissuunad keele uurimisele ja juhised kultuuripärandi tõlgendamiseks.
Ehkki need väljaanded demonstreerisid uusi suundi, ei ole neis pärisnimede vahendamise põhimõtted siiski selgelt formuleeritud ning nii mõnigi uuendus jääb traditsioonis omaks võtmata. 1959. aastal tulid Nikolai Kuni „Vanakreeka legendide ja müütide” tõlkes taas kasutusele makronid, ehkki mitte igal pool ja läbivalt.
Hilisemate nõukogudeaegsete publikatsioonidega, nagu Lija Čerfasa ja Tamāra Fomina „Antiikkirjanduse ajalugu” (1968), saab alguse uus omapärane „traditsioon” – pärisnimede ja antiikpäritolu sõnakujude muutmine juba avaldatud tõlgete uusväljaannetes. See kirjandusloo raamat järgib strukturaalselt ja sisuliselt Tronski õpiku eeskuju, osalt koguni otseste tsitaatidega ja samu näiteid kasutades, kuid nimed esitatakse teisel kujul.
Pärast Läti iseseisvuse taastamist avaldati uued kreeka ja rooma kirjanduse antoloogiad (1990 ja 1994). Antoloogiate struktuur sarnaneb 1950. aastate antoloogiaga, kuid pärisnimede kasutus lähtub uutest põhimõtetest ning varem avaldatud tõlgete taasesituses on pärisnimed korrigeeritud. Samuti on tänapäeva läti keele standardite järgi parandatud Nikolai Kuni müüdiraamatu uustrüki (2016) keelt, sealhulgas ka pärisnimede ortograafiat.
Kreeka ja ladina päritoluga pärisnimede vahendamise küsimus on läti humanitaarias pidevalt aktuaalne. Pärast taasiseseisvumist ja klassikalise filoloogia taastamist Läti ülikoolis on avaldatud ka mitmeid selleteemalisi publikatsioone (nt Vecvagars 2008; Rūmniece 2009; Laizāns, Lāms 2014).
Tänase päevani ei ole pärisnimede ortograafiaküsimusel järjekindlat ega püsivat lahendust. Ortograafiareeglite kohaselt tuleks võõrnimesid läti keeles esitada nende algupärast hääldust järgides ning kooskõlas läti alfabeedi ja foneetilise süsteemiga, ehkki tüvedele lisatakse lätipärased lõpud. Kuid et puuduvad kindlad normid nendeks puhkudeks, kui võõrnimes on läti keeles puuduvaid häälikuid või kui traditsioonis on kinnistunud erinevad paralleelsed variandid (nt Oidipus on Oidips Sophoklese draama puhul, aga Edips Freudil ja Tronski õpiku tõlkes), on siiani käibel kaks erinevat lähenemist: esimene nendest on traditsioonile orienteeritud, teine aga püüab järgida kreeka ja ladina originaale.
Kokkuvõttes on iga ajajärgu antiikkirjanduse väljaannetes vähemalt üritatud esitada teaduslikult põhjendatud, reguleeritud ja ühtseid põhimõtteid, ent niipea kui avaldatakse uusi materjale, on senised printsiibid oma aktuaalsuse kaotanud. Ehkki antiikkirjanduse õpikud peaksid olema pärisnimede vahendamise osas kõige usaldusväärsemad allikad, ei ole see alati nii, nagu demonstreerib peagi pärast Tronski õpikut ilmunud Nikolai Kuni teose lätikeelne tõlge.
On üsna vähe tõenäoline, et Lätis avaldatakse lähiajal uus antiikkirjanduse ajalugu käsitlev raamat, kuid Läti rahvusraamatukogu kureerimisel koostatakse parasjagu uut rahvusentsüklopeediat Läti Vabariigi 100. aastapäeva auks ning plaanide kohaselt lülitatakse sellesse ka antiikmaailma käsitlevad artiklid. Nende artiklite autorite ees on uus väljakutse: kuidas vahendada antiiknimesid? Kuidas anda edasi antiikkirjanduse termineid? Kuidas luua ja kommenteerida läti keeles kättesaadavate allikate bibliograafiat?
2. Kreeka pärisnimed leedu keeles: Jossif Tronski „Antiikkirjanduse ajalugu” kahe traditsiooni vahel
Antiiknimede leedundamise probleem on samuti olnud pidevalt päevakorral ning pole veel täielikku lahendust leidnud. See avaldub nii nimekujude varieerumises kui ka meedias jätkuvates arutlustes.
Vanakreeka ja ladina pärisnimede vahendamise ajalugu leedu keeles saab jälgida juba alates varaseimatest kirjutistest XVI sajandist. Nende materjalide põhjal on lihtne järeldada, et XVI–XVIII sajandil on antiiknimede kasutus ja transkriptsioon sporaadiline, ilma mingite reeglite või süsteemita. Mõnikord kasutatakse rahvalikku kõnekeelt, st nimed kohandatakse leedu murrete reeglitele. Teistel juhtudel on nad mõjutatud poola keelest, kuid on ka lihtsalt algupäraseid ladina vorme, millele on lisatud leedupärane lõpp. Ainus selge tendents, mis on varastes leedukeelsetes kirjutistes jälgitav ning säilitatud ka tänapäevases kasutuses, on ladina nimede kirjutamine keskaegse häälduse reeglite kohaselt.
Esimesed teadlikud katsed antiiknimede leedu keeles esitamist korrastada tehti XIX sajandi lõpus ja eriti XX sajandi alguses. See oli aeg, kui Leedu rahvuslik liikumine viis esimese iseseisvumiseni, kui ladina tähestiku trükikeeld 1904. aastal tühistati ja kultuurielu muutus kõigis oma vormides aktiivsemaks. Esimesel iseseisvusajal enne Teist maailmasõda asutati Kaunase ülikool, mis jätkas klassikalise filoloogia traditsiooni Leedus, kirjutati või tõlgiti kooli- ja kõrgkooliõpikuid, Kaunase ülikooli professorid avaldasid monograafiaid kreeka kirjandusest ja kunstiajaloost. Ajakirjanduses arutleti aktiivselt antiiknimede leedundamise üle. 1920. ja 1930. aastatel ilmusid esimesed fundamentaalsed tõlked, mille autoriks olid nii klassikalistest filoloogidest õpetlased kui ka mitteprofessionaalid, kes valdasid suurepäraselt antiikkeeli tänu klassikalisele gümnaasiumiharidusele, ning avaldati terve rida olulisi antiiktekste, aga ka ladina-leedu sõnastik.
Saab üsna kindlalt väita, et sellel perioodil kujunesid välja rohkem või vähem selgepiirilised kreeka nimede leedundamise tendentsid. Võime oletada, et kui sellel traditsioonil oleks olnud võimalik edasi kujuneda, oleks sellest saanud standardne praktika. Siin on peamised kreeka nimede leedundamise põhimõtted:
1) 3. käändkonna kreeka nimisõnad transkribeeritakse leedu keelde genitiivi tüve abil: Artemida (Ἄρτεμις, ῐδος ἡ), Tetida (Θέτις, ιδος ἡ), Hellada (Ἑλλάς, άδος ἡ) jne.
2) Kõik kreeka diftongid transkribeeritakse vastavate leedu diftongidega: Aigistas (Αἴγισθος), Eumajas (Εὔμαιος), Hefaistas (Ἥφαιστος), Peisistratas (Πεισίστρατος), Oidipas (Οἰδίπους) jne.
3) Kreeka σkahe vokaali vahel transkribeeritakse leedu s-iga: Aisonas (Αἴσων), Sisifas (Σίσυφος), Aretūsa (Ἀρέθουσα), Jasonas (Ἰάσων) jne.
4) Kreeka ζ transkribeeritakse kui dz: Dzeusas (Ζεύς), Dzakintas (Ζάκυνθος) jne.
5) Kreeka κ transkribeeritakse kõigis positsioonides k-na: Kirkė (Κίρκη), Skila (Σκύλλα), Kerberas (Κέρβερος), Kokitas (Κωκυτός) jne.
6) Kreeka θ transkribeeritakse t-na: Tetida (Θέτις), Temida (Θέμις) jne.
7) Kreeka geminaadid transkribeeritakse kaksikkonsonantidena: Odissejus (Ὀδυσσεύς), Apollonas (Ἀπόλλων), Hippodameja (Ἱπποδάμεια), Achillas (Ἀχιλλεύς), Ossa (Ὄσσα) jne.
Teise maailmasõja järel aga olukord muutus. Osa professoreid ja tõlkijaid emigreerus läände, osa saadeti Nõukogude vangilaagritesse. Leetu jäänud õppejõud kolisid koos klassikalise filoloogia osakonnaga pärast 1940. aastal toimunud leedukeelse Vilniuse ülikooli taasavamist Vilniusse.
On huvitav vaadata, kuidas ja millal algab Nõukogude ühtluspoliitika ja vene keele mõju antiiknimede leedukeelsele kasutusele. Ühelt poolt jätkusid juba nimetatud tendentsid Nõukogude okupatsiooni teise ja isegi kolmanda kümnendini, ja seda eriti antiikautorite tõlgetes.(2) Teisalt aga mõjutas uusi venekeelsete teoste tõlkeid, nagu näiteks antiikajaloo õpikud (Mišulinas 1946; Sergejevas 1952), olulisel määral vene keel, mille tulemusel kalduti varasematest kreeka pärisnimede vahendamise põhimõtetest kõrvale.
Murrangut tähistab Jossif Tronski „Antiikkirjanduse ajaloo” tõlkimine leedu keelde ja selle mitmes trükis avaldamine okupatsiooni alguskümnenditel. Tronski õpikust sai peamine kreeka ja ladina kirjanduse õppevahend kõrgkoolides kuni 1998. aastani, mil ilmus Dalia Dilytė kirjutatud antiikkirjanduse õpik (kordustrükid 1999 ja 2005). Tronski õpiku leedukeelse variandi 1951. ja 1961. aasta väljaannete võrdluses (ilmus ka vahepealne, 1955. aasta trükk) tulevad muutused põhimõtetes selgelt esile:
1. Kreeka diftongid αι ja oι transkriptsioon on ai ja oi esimeses trükis ning venepärane e teises trükis.


kreeka / ladina


Tronski 1951


Tronski 1961


Αἴγισθος / Aegisthus


Aigistas


Egistas


Αἰσχίνης / Aeschinēs


Aischinas


Eschinas


Αἰσχύλος / Aeschylus


Aischilas


Eschilas


Φαίδων / Phaedōn


Faidonas


Fedonas


Κλυταιμνήστρα / Clytaemnestra


Klitaimnestra


Klitemnestra


Κροῖσος / Croesus


Kroisas


Krezas


Οἰδίπους / Oedipūs


Oidipas


Edipas


Φοῖβος / Phoebus


Foibas


Febas
2. Geminaadid kaovad nii ladina kui ka kreekakeelsete nimede leedu variantidest.


kreeka/ladina


Tronski 1951


Tronski 1961


Atta


Atta


Ata


Ἄτταλος / Attalus


Attalas


Atalas


Cinna


Cinna


Cina


Catullus


Katullas


Katulas


Κόριννα / Corinna


Korinna


Korina


Ennius


Ennijus


Enijus


Gallus


Gallas


Galas


Gellius


Gellijus


Gelijus
3. Esimeses Tronski väljaandes kirjutatakse silpidevahelise piiri selgemaks markeerimiseks kahe vokaali vahele j, teises väljaandes aga enam mitte.


kreeka / ladina


Tronski 1951


Tronski 1961


Fabiānus


Fabijanas


Fabianas


Ἰλιάς / Ilias


Ilijada


Iliada


Ἴλιον / Īlion


Ilijonas


Ilionas


Λουκιανός / Lūcianus


Lukijanas


Lukianas


Ἀρίων / Arīōn


Arijonas


Arionas
4. Mõningatel juhtudel kirjutatakse keskaegse ladina häälduse mõjul kreeka sigma kahe vokaali vahel leedu versioonis z-iga. See tendents muutub nõukogude perioodi vältel veelgi tugevamaks.


kreeka / ladina


Tronski 1951


Tronski 1961


Βρῑσηΐς / Brīsēis


Brizejidė


Brizeidė


Κροῖσος / Croesus


Kroisas


Krezas


Ἡσίοδος / Hēsiodus


Heziodas


Heziodas


Διόνῡσος / Dionȳsus


Dionizas


Dionizas


Κροῖσος / Croesus


Kroisas


Krezas
Tronski raamatu tõlgetest ei saanud kreeka ja ladina nimede leedu keelde vahendamisel siiski otsest eeskuju – nõue järgida venepärast kirjaviisi ei olnud tõlkijate vaba valik, vaid selle olid neile peale surunud õpiku toimetajad. Kuid sellegipoolest on just Tronski 1961. aasta väljaanne pärisnimede standardiseerimisel oluline tähis: lahkhelid toimetajatega ajendasid üht tõlkijatest, Jonas Dumčiust seda probleemi süvitsi analüüsima. Selle tulemusel kirjutas ta mahuka kaheköitelise (900 lk) väitekirja „Antiikaja pärisnimed leedu keeles” (Vilniuse ülikool, 1958). Dumčiuse uurimus käsitleb piibli- ja antiiknimede leedundamist alates kõige esimestest leedukeelsetest kirjutistest XVI sajandil kuni 1950. aastateni välja.
Pärast Leedu taasiseseisvumist võeti uuesti kasutusele mõningad kreeka nimede leedundamise põhimõtted, mis domineerisid enne nõukogude aega, sh kreeka diftongide αι ja oι transkribeerimine leedu diftongide ai ja oi-ga. Samal ajal jäi ladina nimede vahendamine keskaegset traditsiooni järgides endiseks. Probleem tekib tavaliselt nendes raamatutes või antoloogiates, kus on koos nii kreeka kui ka ladina pärisnimed. Nii kirjutatakse sama nimi erinevalt, sõltuvalt sellest, kas ta on ladina või kreeka kontekstis, nt Faidra ja Aigistas Euripidesel ning Fedra ja Egistas Seneca teostes.
2015. aastal loodi digitaalne antiiksete pärisnimede andmebaas.(3) Kreeka ja ladina pärisnimede koondamine ühte andmebaasi (ühtekokku u 12 000 kirjet) annab üldisema pildi ja lubab luua nimede leedundamise kriteeriumid ning formuleerida üldised põhimõtted ja spetsiifilised reeglid, st võimalikuks saavad katsed välja arendada teoreetiline leedu transkriptsioonisüsteem. Teisalt on aga täiuslik süsteem vaevalt võimalik – igal reeglil on erandid, kui arvesse võtta ka eraldi nimekujude traditsioonilist esitamist. Andmebaasi peamiseks printsiibiks on säilitada kreeka ja ladina nimede foneetilised ning morfoloogilised parameetrid nii originaalilähedaselt kui võimalik, harmoneerides neid samal ajal leedu keele mudelitega ning kreeka ja ladina nimisõnadega tänapäevases leedu keeles.
3. Kreeka nimed eestikeelsetes antiikkirjanduse õpikutes
Antiiknimede eestindamise olukord ei ole unikaalne ning me näeme üsna olulisi ühisjooni naabritega. XIX sajandil ja XX sajandi esimesel poolel olid Eestis antiiknimede kirjakujud täiesti ühtlustamata. Vahel kasutati saksa kirjakujusid, vahel ka muid transkriptsioonipõhimõtteid; eriti suur ebajärjepidevus valitses kreeka konsonante χ, θ, φ ja ξ ning vokaali υ sisaldavate sõnade kirjaviisis. Samuti oli ebajärjepidevust diftongide αι ja οι vahendamisel: esines nii diftonge kui ka ä-d ja ö-d. Ka nimede lõppudes on segadust: kord oli kasutusel kreekapärane -os, kord ladinapärane -us, aga vahel jäeti lõpp üldse ära. Ebajärjepidevust on ka vokaalipikkuste edasiandmisel: kord esitati pikk vokaal kahekordse vokaaliga, teinekord jälle pikkust kirjakujus ei kajastatud. Mida aga esines küllaltki vähe (eriti võrreldes meie naabritega), on nimekuju tuletamine genitiivsest tüvest – tavaliselt on nimekuju aluseks võetud siiski nominatiivne vorm.
Ent sellegipoolest hakkame juba 1920. aastatel märkama teatud korrastavaid tendentse, mida aitasid populariseerida ka kirjandusõpikud – neid avaldati esimesel iseseisvusajal õige mitu. 1926. aastal ilmus esimene osa Tadeusz Zieliński „Vana-kreeka kirjandusest”, järgmisel aastal kohe ka teine osa. Tõlkija Linda Metslang on pärisnimede eestindamisel lähtunud järgmistest reeglitest:
1) 3. käändkonna kreeka nimed transkribeeritakse eesti keelde nominatiivse vormi järgi: Artemis (Ἄρτεμις, ῐδος ἡ), Thetis (Θέτις, ιδος ἡ), Hellas (Ἑλλάς, άδος ἡ) jne.
2) Kõik kreeka diftongid transkribeeritakse vastavate eesti diftongidega: Aigisthos (Αἴγισθος), Eumaios (Εὔμαιος), Hephaistos (Ἥφαιστος), Herakleitos (Ἡράκλειτος), Oidipus (Οἰδίπους) jne.
3) Kreeka ζ transkribeeritakse võõrtähe z abil: Zeus (Ζεύς).
4) Kreeka κtranskribeeritakse kõigis positsioonides k-ga: Kirke (Κίρκη), Skylla (Σκύλλα), Kreon (Κρέων) jne.
5) Kreeka φ transkribeeritakse ph-ga: Sappho (Σαπφώ), Phaidra (Φαίδρα), Sophokles (Σοφοκλῆς), Xenophon (Ξενοφῶν) jne.
6) Kreeka θ transkribeeritakse th-ga: Thetis (Θέτις), Thukydides (Θουκυδίδης) jne.
7) Kreeka χ transkribeeritakse ch-ga: Aischylos (Αἰσχύλος), Achilleus (Ἀχιλλεύς), Telemachos (Τηλέμαχος) jne.
8) Kreeka geminaadid transkribeeritakse kaksikkonsonantidena: Odysseus (Ὀδυσσεύς), Apollon (Ἀπόλλων), Achilleus (Ἀχιλλεύς) jne.
9) Kreeka υ transkribeeritakse y-ga: Odysseus (Ὀδυσσεύς), Aischylos (Αἰσχύλος), Thukydides (Θουκυδίδης) jne.
Teisalt on aga selgelt näha, kuidas isiku- ja kohanimede eestindamist käsitletakse eri põhimõtte kohaselt: kohanimedes lihtsustuvad θ ja φ eestipärasteks aspireerimata konsonantideks (Teeba, Efesos), y asemel aga kasutatakse eesti vokaali ü: Küreene, Siküoon. Konsonantühendiga antakse edasi üksnes kreeka χ: Achaia (Ἀχαΐα), Kolchis (Κολχίς). Mis puudutab teoste pealkirju, siis siin näeme teatud ebajärjepidevust: kohati transkribeeritakse neid sarnaselt pärisnimedega, kohati aga lihtsutatakse nagu kohanimesid. Võib öelda, et Metslangi põhimõtted lõid standardi: samasugustest reeglitest lähtus ka Ervin Roos, kes avaldas 1935. aastal oma „Ülevaate vana-kreeka kirjandusest”; erinevused ilmnevad vaid mõningates teoste pealkirjades, mida hakati käsitlema pärisnimedest erinevana ja lihtsustama kohanimede reeglite järgi: nii said „Odysseiast” „Odüsseia” ja „Trachiniaist” „Trahhiinlannad”, teisalt aga säilitasid võõrapärase kuju nt Aristophanese „Eirene” („Rahu”) ja „Thesmophoriazusai” („Naised tesmofooridel”, Metslangi vahendusel lihtsalt „Tesmoforiad”).
1933. aastal ilmus Elmar Muugi „Väike õigekeelsus-sõnaraamat”, milles tehti katse antiiknimede eestindamist ühtlustada, ning ehkki kriitikud on hiljem juhtinud tähelepanu sellele, et mõningaid tema reegleid pole võimalik järjepidevalt järgida (vrd nt Nurm jt 1961: 554), oli tema kehtestatud normistikul siiski märgatav mõju eestiaegsele õppe- ja teatmekirjandusele.
Juba 1949. aastal, väga ruttu pärast Eesti okupeerimist, anti eesti keeles välja Jossif Tronski „Antiikkirjanduse ajalugu”, mille tõlkijaks oli Justa (Aita) Kurfeldt. Võrreldes eestiaegsete tavadega näeme tema transkriptsioonis teatud muutusi ning eelkõige puudutavad need φ ja υ transkriptsiooni – esimest hakatakse ka pärisnimedes vahendama f-ga, teist aga ü-ga: Sapfo ja Odüsseus. Kuna th ja ch antakse edasi varasemate põhimõtete järgi, võib siin rääkida teatud ebajärjepidevustest. Vrd nimede ortograafiat Zieliński ja Tronski kirjandusõpikutes:


kreeka / ladina


Zieliński 1926


Tronski 1949


Ἀχιλλεύς / Achilleus


Achilleus


Achilleus


Αἰσχύλος / Aeschylus


Aischylos


Aischülos


Αἴᾱς / Aiāx


Aias


Aias


Εὐρῑπίδης / Eurīpidēs


Euripides


Euripides


Ἰσοκράτης / Isocratēs


Isokrates


Isokrates


Καλλίμαχος / Callimachus


Kallimachos


Kallimachos


Λῡσίᾱς / Lȳsiās


Lysias


Lüsias


Ὀδυσσεύς / Odysseus


Odysseus


Odüsseus


Οἰδίπους / Oedipūs


Oidipus


Oidipus


Προμηθεύς / Promētheus


Prometheus


Prometheus


Σαπφώ / Sapphō


Sappho


Sapfo


Σοφοκλῆς / Sophoclēs


Sophokles


Sofokles
Järgmises tabelis on aga näitlikustatud teoste pealkirjade vahendamist.


kreeka


Zieliński 1926


Tronski 1949


Αἴτια


Aitia


Põhjused


Ἀχαρνεῖς


Acharnalased


Ahharnlased


Βάκχαι


Bakchid


Bakhandid


Εἰρήνη


Eirene


Rahu


Ἑπτὰ ἐπὶ Θήβας


Seitse Teeba vastu


Seitse Teebai vastu


Ἡρακλεῖδαι


Herakleidai


Herakleidid


Θεσμοφοριάζουσαι


Tesmoforiad


Naised tesmofooride pühal


Κύκλωψ


Küklops


Kükloop


Ὀδύσσεια


Odysseia


Odüsseia


Οἰδίπους ἐπὶ Κολωνῷ


Oidipus Koloonoses


Oidipus Koloonoses


Χοηφόροι


Choefoorid


Choeforoi


Τραχίνιαι


Trachiniai


Trahhiinlannad
Siin valitseb veelgi suurem ebaühtlus kui pärisnimede puhul: kohati on Tronski tõlkes pealkirju kodustatud („Trahhiinlannad”) ja isegi tõlgitud („Põhjused”, „Rahu”), kohati on jälle võõrapärastatud („Choephoroi”). Samuti on ebajärjepidevused transkriptsioonis (vrd „Ahharnlased” vs. „Choeforoi”).
Õige pea pärast Tronski õpiku ilmumist tõusis seoses „Suure õigekeelsus-sõnaraamatu” koostamisega jälle päevakorrale antiiknimede ortograafia küsimus. Sellega hakkas tegelema Keele ja Kirjanduse Instituudi sõnaraamatute ja õigekeelsuse sektor, mida juhtis Johannes Veski, kuid eriti oluline oli samas sektoris töötanud Ernst Nurme panus, kes töötas välja konkreetsed juhised antiiknimede vahendamiseks. Need tekitasid elavat vastukaja ja 1950. aastate lõpul toimusid nimede kirjakuju üle ägedad diskussioonid.
Kujunes kaks vastaspoolt, mille ühe poole eestkõneleja oli Ernst Nurm, teise poole seisukohti esindasid Ain Kaalep ja Johannes Veski. Nurm avaldas Keele ja Kirjanduse Instituudi 1958. aasta kogumikus kreeka pärisnimede eestindamisele pühendatud artikli, mille peamine sõnum oli, et kreeka nimed tuleks delatiniseerida, eelkõige pidades silmas seda, et ξ tuleks x-i asemel läbivalt transkribeerida ks-iga, φ ph asemel f-ga, χ ch asemel hh-ga, θ th asemel ja ῥ rh asemel vastavalt t ja h-ga, υ aga y asemel ü-ga, st tuua ka pärisnimedesse läbivalt põhimõtted, mida kasutati varasemas traditsioonis kohanimedes ja pealkirjades ja mida Kurfeldt oma Tronski tõlkes kasutas juba φ ja υ transkriptsioonis.
Kaalep ja Veski võtsid aga selle vastu sõna nii spetsiaalsetel diskussioonikoosolekutel kui ka artiklites. Veski (1961) heitis Nurmele ette kõigepealt järjekindluse puudumist (ξ on ainult kohati ks-iga transkribeeritud), aga esitas ka lingvistilisi põhjendusi, miks ta Nurme soovitatud kirjaviisi sobivaks ei pea. Kaalep (1961) heitis samuti Nurmele ette segaduse külvamist; mis aga puudutab kreeka nimede ortograafiat, siis tema sõnul oli ladina transkriptsiooni kasutamine igati õigustatud, kuna kreeka ja ladina keel ongi omavahel erakordselt seotud ning ka kreeklased ise transkribeerisid oma keelt ladina tähestikku samamoodi. Lisaks sellele tõi ta teisigi pragmaatilisi ja lingvistilisi argumente, miks tuleks eelistada latiniseeritud nimekujusid.
Võib öelda, et mõnda aega pärast seda näemegi paralleelselt kahe erineva transkriptsioonisüsteemi kasutust. Juba 1960. aastal ilmunud „Iliase” ja 1963. aastal ilmunud „Odüsseia” tõlge populariseerisid endisaegset latiniseeritud nimekujude kasutust. Teisalt jälle näeme ajakirjanduses ilmunud artiklites korduvalt just Nurme soovitatud nimekujusid. 1966. aastal arutas vabariiklik õigekeelsuskomisjon kreeka pärisnimede transkribeerimist, ent kumbki ettepandud süsteem ei saanud vajalikku häälteenamust (Raiet 1966: 178).
Lõpuks on jäänud ülekaalukalt käibele siiski kahe maailmasõja vahelisel ajal välja kujunenud standardid ja seda ennekõike nende pooldajate viljaka publitseerimistegevuse tõttu, mis aitas vastavaid transkriptsioonireegleid populariseerida. Esiteks võiks siin nimetada 1960. aastatel alanud suurt Eesti Nõukogude Entsüklopeedia projekti, mille kirjandusartiklite eestvedajate sekka kuulusid ka Ain Kaalep ja Richard Kleis, teiseks antiikkirjanduse antoloogiaid (1964. aastal avaldati kreeka kirjanduse ja 1971. aastal rooma kirjanduse antoloogia) ning kolmandaks ehk isegi kõige tähtsamana Richard Kleisi koostatud õppematerjale, mis laialt populariseerisid vastavaid nimekujusid kõrghariduses.
Nimelt ilmus 1964. aastal üle pika aja esimene antiikkirjanduse originaalõpik: Richard Kleisi „Vana-Kreeka kirjanduse põhijooni” (kordustrükid 1965, 1968, 1974). Selle nimekujudes ei ole järgitud Nurme soovitusi ning kui võrdleme uuesti samade nimede kirjaviisi, võib järeldada, et Kleis on siin täielikult naasnud eestiaegse kirjaviisi juurde:


kreeka / ladina


Zieliński 1926


Kleis 1964


Ἀχιλλεύς / Achilleus


Achilleus


Achilleus


Αἰσχύλος / Aeschylus


Aischylos


Aischylos


Αἴᾱς / Aiāx


Aias


Aias


Εὐρῑπίδης / Eurīpidēs


Euripides


Euripides


Ἰσοκράτης / Isocratēs


Isokrates


Isokrates


Καλλίμαχος / Callimachus


Kallimachos


Kallimachos


Λῡσίᾱς / Lȳsiās


Lysias


Lysias


Ὀδυσσεύς / Odysseus


Odysseus


Odysseus


Οἰδίπους / Oedipūs


Oidipus


Oidipus


Προμηθεύς / Promētheus


Prometheus


Prometheus


Σαπφώ / Sapphō


Sappho


Sappho


Σοφοκλῆς / Sophoclēs


Sophokles


Sophokles
Küll aga on toimunud olulisi muutusi teoste pealkirjade vahendamises:


kreeka


Zieliński 1926


Kleis 1964


Αἴτια


Aitia


Põhjused


Ἀχαρνεῖς


Acharnalased


Ahharnlased


Εἰρήνη


Eirene


Rahu


Ἑπτὰ ἐπὶ Θήβας


Seitse Teeba vastu


Seitse Teebavastu


Κύκλωψ


Küklops


Kükloop


Ὀδύσσεια


Odysseia


Odüsseia


Οἰδίπους ἐπὶ Κολωνῷ


Oidipus Koloonoses


Oidipus Kolonoses


Χοηφόροι


Choefoorid


Hoefoorid


Τραχίνιαι


Trachiniai


Trahhislannad
Kleis lähtus siin kodustavatest põhimõtetest, millele toetus ka Aita Kurfeldt, kuid viis need ellu süsteemselt ja järjepidevalt: nii on ka „Choephoroist” saanud „Hoefoorid”, „Trahhiinlannade” asemel on aga täpsem „Trahhislannad”. Samal ajal on Kleis täiesti loobunud varasemate autorite ebajärjepidevast taotlusest kreeka vokaalipikkusi eesti keeles edasi anda: nt Trooja nimekujuga järgib ta 1960. aastateks väljakujunenud traditsiooni, kuigi originaalis on seal lühike o, Sophoklese tragöödia „Oidipus Kolonoses” aga esitab läbivalt lühikeste vokaalidega, kuigi originaalis on teine o pikk.
Kleisi põhimõtted võib kokku võtta järgmiselt: pärisnimedes on kasutatud latiniseeritud transkriptsiooni, kasutades vajadusel võõrtähti, ent morfoloogilised lõpud on siiski kreekapärased (nt -os või -on). Pealkirjades ja kohanimedes aga eelistatakse eestipärast kirjaviisi. 1980. aastal avaldab Kleis juba antiikkirjanduse ajaloo õpiku ning sealgi on kinni peetud samadest põhimõtetest.
Need kirjakujud on püsinud üsna jõudsalt tänapäevani välja, ehkki vahel näeme teatud tendentsi latinisatsiooni levikuks ka pealkirjadesse, nt „Odüsseia” asemel näeme mõnikord kirjakuju „Odysseia” (vrd nt Tartu Uue Teatri lavastuse pealkirja). Kuid praegu on Tartu Ülikooli Kirjastuses töös tõlge Oliver Taplini „Kirjandusest Kreeka-Rooma maailmas” ning selles on kõik nimekujud esitatud täpselt sellisena, nagu Ain Kaalep ja Richard Kleis neid populariseerisid.
Kadri Novikovi eestvedamisel on TÜ klassikalistel filoloogidel käsil internetipõhise antiiknimede sõnastiku koostamine.(4) Sõnastiku eesmärk on esitada antiikmaailma isiku- ja topograafiliste nimede soovitatavad eestipärased nimevormid, lisaks nimede paralleelvormid erinevates teatmeteostes ning tõlgetes. Sõnastikus kajastuvad nii nimede kreeka ja/või ladinakeelsed kui ka inglise-, prantsuse-, saksa- ja venekeelsed kujud. Sõnastik võiks olla abiks nimekujude esitamise süsteemsuse ja korrektsuse seisukohalt nt tõlkijatele, toimetajatele, üliõpilastele, aidates puhastada meie emakeelt võõrmõjudest. Sõnastikus on edaspidi plaanis esitada nimeversioonid ka tõlkijate kaupa, luues võimaluse võrrelda nimede kasutamise põhimõtteid ajaperioodide ja tõlkijate/autorite kaupa: selline ressurss on kasulik ka keele- ja tõlkeuurijatele.
4. Kokkuvõte
Kolme Baltimaa antiiksete pärisnimede ortograafia ajaloos ilmnevad sarnased arengumustrid ning laias laastus võib selle periodiseerida järgmiselt:
1) mitmekesisuse periood, kui süsteemitult on kasutusel erinevad nimekujud;
2) esimesed standardiseerimiskatsed ning normide väljakujunemise algus;
3) nõukogude aeg, mil pannakse vabariigiaegsed standardid kahtluse alla ning esmajoones Tronski õpiku tõlgetest tõukudes areneb nende üle poleemika; sealjuures võib paralleelselt tulla kasutusele mitu erinevat süsteemi;
4) taasiseseisvumisele järgnenud aeg, kui hakatakse uuesti tähelepanu pöörama standarditele, kas vanu taaselustades või uusi luues.
Hoolimata ühisjoontest on Eesti traditsioonil siiski võrreldes Läti ja Leedu omaga teatud eripärasid. Iseloomulik on võõrapärastav lähenemine: nimesid ei tehta enda omadeks, antakse edasi ka morfoloogilised tunnused. Samuti õnnestus tõhusamalt vastu seista nimede venestamisele: nõukogude ajal on pigem olnud vaidlus selle üle, kui kaugele minna eestipärastamisega. Ka siin on oluline roll Tronski antiikkirjanduse õpikul, kus tehti esimene katse vähemalt osaliselt võõrtähtedest loobuda.
Kõigil kolmel Baltimaal on lõplik standardiseerimine alles ees. Ka eesti ja leedu keeles, kus on küll üldiselt antiiknimede transkriptsioonireeglid kehtestunud, jääb sellegipoolest lahendust ootama veel terve rida üksikküsimusi, mis puudutavad nt kreeka nimesid ladina kontekstis, teoste pealkirju, kohanimesid ning traditsiooni ja täpsuse dilemmat.
Artikli valmimist on toetanud Euroopa Liidu Regionaalarengu Fond (Eesti-uuringute Tippkeskus) ning see on seotud Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi uurimisprojektiga IUT20-1 „Eesti kirjandus võrdleva kirjandusuurimise paradigmas”. Uurimistööd toetas Leedu Teadusagentuur (projekt „Antiiksete pärisnimede digitaalne andmebaas”, teema juht Audronė Kučinskienė).
Keywords: history of translation, proper names, ancient literature, domestication, foreignization
In studying the history of translation, it is important to pay attention not only to the focal questions such as who translated, what was translated, or how it was translated, but also to some narrower issues, such as for example the rendering of puns, culture-specific items, terms, and proper names. Proper names are often more than just simple carriers of orthographic norms: they can also be signs of an era, expressing the dominant tendencies in culture and/or ideology.
The purpose of this paper is to compare the history of rendering Greek proper names in three countries with a similar fate – Latvia, Lithuania and Estonia. In order to limit down the vast material, literature textbooks were chosen as the object of research, as these are professional and well thought out works having a considerable role in popularizing the name forms.
The study reveals that the history of orthography of ancient proper names in the three Baltic states reveals similar evolutionary patterns: (1) a period of diversity and lack of system; (2) the beginning of establishing the norms; (3) the Soviet period, when republican standards were questioned; 4) the period of regained independence, when the standards of rendering ancient proper names are again revised. The standardization is not yet complete in any of the three Baltic states; even if the general standards have been formulated, there is still a number of issues which are yet to be solved, such as for example Greek names in the Latin context, the titles of ancient works, place names, and dilemmas between accuracy and tradition.
Līva Bodniece (b. 1987), MA, Riga Stradiņš University, Guest Lecturer, firstname.lastname@example.org
Audronė Kučinskienė (b. 1964), PhD, Vilnius University, Department of Classical Philology, Associate Professor, email@example.com
Maria-Kristiina Lotman (b. 1974), PhD, University of Tartu, Department of Classical Studies, Associate Professor, firstname.lastname@example.org
" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#249 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-04-05 12:40:36" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(4) "EEST" } ["reference"]=> string(7295) "
Antikās literatūras antoloģija I 1951. Koost Rūdolfs Egle. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība.
Antikās literatūras antoloģija II 1952. Koost Rūdolfs Egle. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība.
Aischylos 1947 = Aischilas, Prikaltasis Prometėjas. Tlk Ričardas Mironas. Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla.
Č e r f a s a, Lija, F o m i n a, Tamāra 1968. Antīkās literatūras vēsture. Rīga: Zvaigzne.
D i l y t ė, Dalia 1998. Antikinė literatūra. Vilnius: Jošara.
D u m č i u s, Jonas 1958. Antikiniai tikriniai vardai lietuvių kalboje. Disertacija filologijos mokslų kandidato laipsniui įgyti. Vilnius [käsikiri].
F e l s b e r g s, Ernests 1922. Grieķu īpašvārdu pareizrakstība latviešu valodā. Rīga: Latvijas Universitātes izdevums.
F e r n a n d e s, Lincoln 2006. Translation of names in children’s fantasy literature: Bringing young reader into play. https://www.researchgate.net/publication/237246131_Translation_of_ Names_in_Children’s_Fantasy_Literature_Bringing_the_Young_Reader_into_Play_i (8. III 2017)
G a r a i s, Fricis 1930. Daži latviešu valodas jautājumi. Rīga: Autora izdevums.
H e r m a n s, Theo 1988. On translating proper names, with reference to De Witte and Max Havelaar. – Modern Dutch Studies. Essays in Honour of Professor Peter King on the Occasion of his Retirement. Toim Michael J. Wintle. London–Atlantic Highlands: The Athlone Press, lk 11–24.
Homeros 1937 = Homeras, Odisėja. Tlk J. Ralys. Toim Vladimiras Šilkarskis. Kaunas: Švietimo ministerijos KLK-jos leidinys.
Homeros 1943 = Homērs, Odiseja. Tlk Augusts Ģiezens. Rīga: Latviju grāmata.
Homeros 1948 = Homeras, Odisėja. Tlk Jeronimas Ralys. Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla.
Horatius 1924–1936 = Horatius, Horātija dzejas. Tlk Kārlis Straubergs. Rīga: A. Gulbis.
K a a l e p, Ain 1961. „Keele ja Kirjanduse” ringküsitlusest. – Keel ja Kirjandus, nr 1, lk 41–46; nr 2, lk 109–115.
Ķ i ķ a u k a, Pēteris 1944. Grieķu literātūras vēsture. Rīga: Universitātes apgāds.
K l e i s, Richard 1964. Vana-Kreeka kirjanduse põhijooni. Tartu: Tartu Riiklik Ülikool.
K l e i s, Richard 1980. Antiikkirjanduse ajalugu. Kõrgkooli õpik filoloogia erialadel. Tallinn: Valgus.
Kreeka kirjanduse antoloogia 1964. Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus.
K u n 1959 = Nikolajs Kūns, Sengrieķu mīti un varoņteikas. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība.
K u n 2016 = Nikolajs Kūns, Sengrieķu mīti un varoņteikas. Rīga: Jumava.
L a i z ā n s, Mārtiņš, L ā m s, Ojārs 2014. Sengrieķu īpašvārdu atveide latviešu valodā: paražas vs. paraugs lingvistikas un poētikas aspektos. – Alīse Laua (1914–1994). In honorem. Toim Andra Kalnača, Ilze Lokmane, Inta Urbanoviča. Rīga: LU Akadēmiskais apgāds, lk 98–105.
Latiņu-latviešu vārdnīca 1955. Koost Klāra Veitmane, Lija Čerfasa, Henriks Novackis, Aleksejs Apīnis. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība.
M i š u l i n a s, A. V. (koost) 1946. Senovės istorija. Kaunas: Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla.
N u r m, Ernst 1958. Kreeka pärisnimede edasiandmisest eesti keeles. – Keele ja Kirjanduse Instituudi uurimused II. Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, lk 43–52.
N u r m, Ernst, R a i e t, Erich, K i n d l a m, Magnus 1961. „Õigekeelsuse sõnaraamatu” arvustuste puhul. – Keel ja Kirjandus, nr 9, lk 553–565.
P l ā ķi s, Juris 1929. Svešvārdu izruna un rakstība latviešu valodā. – Izglītības ministrijas mēnešraksts 5, lk 477–480.
R a i e t, Erich 1966. Vabariikliku õigekeelsuse komisjoni otsuseid. – Keel ja Kirjandus, nr 3, lk 178.
Rooma kirjanduse antoloogia 1971. Koost Ain Kaalep, Ülo Torpats. Tallinn: Eesti Raamat.
R o o s, Ervin 1935. Ülevaade vana-kreeka kirjandusest. Tartu: Loodus.
R ū m n i e c e, Ilze 2009. Par grieķu īpašvārdiem un grēcismiem latviešu valodas vidē. – Antiquitas Viva 3. Rīga: LU Akadēmiskais apgāds, lk 147–156.
Sengrieķu literatūras antoloģija 1990. Koost Tamāra Fomina. Rīga: Zvaigzne.
Senās Romas literatūras antoloģija 1994. Koost Tamāra Fomina. Rīga: Zvaigzne.
S e r g e j e v a s, Vladimiras 1952. Senovės Graikijos istorija. Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla.
S t r a u b e r g s, Kārlis (koost) 1922. Grieķu lirika. Rīga: Izglītības ministrijas izdevums.
S t r a u b e r g s, Kārlis 1936. Romiešu literātūra. Rīga: Valters un Rapa.
Z i e l i ń s k i, Tadeusz 1926–1927. Vana-kreeka kirjandus. Tlk Linda Metslang. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts.
T a p l i n, Oliver (toim), ilmumas. Kirjandus Kreeka-Rooma maailmas. Tlk Kersti Unt, Janika Päll. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
T r o n s k i, I. M. 1949. Antiikkirjanduse ajalugu. Tlk J. Kurfeldt, J. Semper. Tartu: Teaduslik Kirjandus.
T r o n s k i 1951, 1961 = Josifas Tronskis, Antikinės literatūros istorija. Tlk L. Valkūnas, J. Dumčius. Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla.
T r o n s k i 1954 = Josifs Tronskis, Antikās literaturas vēsture. Tlk A. Ābele. Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība.
V e c v a g a r s, Māris 2008. Sengrieķu-latviešu īpašvārdu vārdnīca. Rīga: Filozofijas un socioloģijas institūts.
V e s k i, Johannes Voldemar 1961. Kreeka ja ladina sõnavara omavahelisest suhtumusest eesti keeles. – Keel ja Kirjandus, nr 1, lk 37–41.
" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#339 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(80) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "4" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#340 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-04-03 18:24:00" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(4) "EEST" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Mudlum. Linnu silmad. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016. 180 lk.
Mudlumil on selgelt äratuntav loominguline käekiri, mis jätkub ka tema uues novellikogus. Olgu siiski juba alustuseks mainitud, et nii mõnestki „Linnu silmades” sisalduvast novellist on näha autori loomingulist arengut, kujutamislaadi avardumist ja keelelist tihenemist. Esmalt üritan visandada Mudlumi käekirja piirjooned, mis jäid meelde juba autori eelmise kogu „Tõsine inimene” (2014) lugemisest ning toimisid kõnealuse raamatuga kohtumisel (täitumist leidnud) eelootusena.
Mudlumi loomingu keskmes on nostalgiamaiguline argielu poeetika, pööraseid sündmusi enamasti ei toimu. Kujutuslaad jätab tugevalt omaeluloolise mulje; sageli kujutatakse esimeses isikus kadunud lapsepõlvemaad kusagil nõukogude aja lõpul (vt eriti „Naiste saun”). Nostalgitsemine pole heietav, see on läbi põimitud sooja (enese)irooniaga. Kirjelduskeel on väga detailitundlik, eriti ruumiliste keskkondade osas (vt „Labürint”, „Majaehitaja”), samas kujutatakse ruume plastiliselt ja voolavalt, unenäoloogika alusel. Uni ja unistamine ongi „Linnu silmade” põhiseisund (vt „Labürint”, „Etüüd viie naise ja lestakalaga”, „Arhibaldi uni”), selle vastukaaluks on unetus, mis tekitab piinu ja imelikkust („Närviline inimene”, „Linnu silmad”). Mudlumi õnnestumised leiavad aset seal, kus voolav kujutlusvõime ning kompositsiooniline rangus moodustavad õrnalt balansseeritud terviku – „Linnu silmades” tõstaksin esile ennekõike esimest nelja novelli. Kuid teinekord saab kujutlusvõime nii vabad käed, et autor unustab ennast pähe turgatanud teemal pajatama, muutudes tüütuks (nt „Antropomorf”, „Saippuakauppias”). Kokkuvõtvalt: Mudlumi loomingulise käekirja eripäraks on minavormis esitatav argiste mälestuste pajatamine, mis muutub õnnestumise korral voolavaks-unenäoliseks.
Järgnevalt tooksin esile tähelepanekuid sellest, kuidas Mudlum „Linnu silmades” oma põhistiilist hälbib. Lähenegem vaatepunkti kaudu, tuues esile lood, mis on üles ehitatud teistmoodi kui mälus kobava mina-hääle ümber. Mõne novelli peategelaseks on ebamäärane u m b i s i k, Ta – nõnda vabaneb tekst vähemalt vormiliselt omaeluloolisusest. Sellistes novellides on tegelast pisendatud, mille arvelt saab jutustamist vääriv põhiteema paremini esile tulla. „Majaehitajas” on selline asendus mõnevõrra kunstlik ning novell ise tundus lugedes olevat „Labürindi” kahvatu kordus, kuid kõige paremini ilmneb võte kogu avaloos „Närviline inimene”. See kõige lühem ja kontsentreeritum tekst (neli ja pool lehekülge) räägib unetusest, visandades vaid õrnalt selle käes vaevleva tegelase kontuurid; on ühtaegu tõsine ja humoorikas, ei kaldu kordagi heietusse. Lisaks on novellil kogu kõige õnnestunum puänt, mis sobitub teemasse täiesti orgaaniliselt: „Kindel see, et kui seesugune närvipundar kord surema hakkab, siis ei sure ta mitte korralikult ja kohe nagu teised inimesed, vaid just siis, kui tunneb, et nüüd justkui hakkaks surm tulema, vast on isegi kohal, käeulatuses, siis ärkab ta suure võpatusega ülesse ja elab veel mitu aastat jutti” (lk 13).
Mainisin puänti, mis on teadagi novelli kohustuslik osa, kuna sageli just see element Mudlumil logiseb, tundub kistud killuna või krampliku sügavmõttelisusena, nt „Maailm tahab tegemist” (lk 26), „Maailm kui tahe ja kujutlus, seda ma ütlen” (lk 70), „Maailm käib kikivarvul” (lk 81), liiatigi on siin näha sama motiivi üleekspluateerimist.
„Linnu silmades” on ka selliseid novelle, mille raskuspunktiks on hoolikalt välja joonistatud peategelane. Seda, et Mudlum ka nii kirjutada oskab, näitas tema romaan „Ilus Elviira” (Eesti Keele Sihtasutus, 2015). Õigupoolest jutustas juba tema debüütnovell „Minu tädi Ellen” ühe konkreetse inimese lugu, kuid nii seal kui ka paljudel teistel puhkudel hargneb lugu ja moodustub tegelaskuju meenutava minahääle kujutlus- ja mälupiltide avaliku korrastamise kaudu. Aga Mudlum oskab ka teisiti, võiks öelda, et klassikalisemalt. Sellise jutustamisviisi ehedaimaks stiilinäiteks ning minu hinnangul kogu raamatu tugevaimaks tekstiks on „Arhibaldi uni”. Selles loos, milles avaneb vana üksiku mehe elu ühes päevas, on kõik omavahel tasakaalus: nii sündmustik kui ka peategelase sisekõne mõjuvad usutavalt, novelli üldisem ideestik avaneb sujuvalt ning mitte üksnes vahemärkuste, vaid just tegevuse kaudu. Arhibald on halvasti maganud ja vaevleb terve päeva une kütkes, mis „on nagu must jõgi, mis voolab läbi elu ja kole raske on sealt igal hommikul kaldale ronida” (lk 52). Sündmustevaesesse päeva mahub peale argitoimetuste mure kassi pärast, kelle eest hoolitsemise kohus eluisu üleval hoiab, ning maainimese asjalikud ootused. Needki on täiesti usutavad, nii et kui autor resümeerib: „Midagi uut siin ilmas ei olnud õieti oodata ja ometi ootas Arhibald kogu aeg. Oli nii-öelda ooterežiimil” (lk 48), siis ei mõju see sugugi kistud filosofeerimisena. „Arhibaldi uni” on üks väheseid novelle kogus, mis ei lõppe rõhutatult sügavmõttelise puändiga, lihtsalt saabub uus päev ja kordub varem kirjutatu: „Arhibald pani muna veekeedukannu ja lasi kassi õue” (lk 52).
Sarnases registris on kirjutatud veel paar novelli. „Agaape kummarduses” avatakse vastupidiselt äsja kirjeldatud loole ühe lihtsa naise nukker elukäik punktiirina mõnel leheküljel, kuid novelli lõpus (lk 78–81) sekkub kirjeldusse autori hääl, väljendamaks armastust ja kaastunnet tegelase vastu. Pisut häiris sõnumi võimendamine kulunud sümbolite abil: esiteks pealkiri, teiseks peategelase nimi, Ingel. Omamoodi värskendav on novell „Õuduse allikad”, kus visandatakse vahelduseks ühe friigi portree, mida vürtsitatakse imeliku pöördega seni paigal seisnud sündmustikus.
Erinevate kirjutamisviiside tiigliks on kogumiku tugevaimate tekstide hulka kuuluv novell „Etüüd viie naise ja lestakalaga”. Ühelt poolt avanevad siin lugeja ees järjepanu ja kiires tempos väiksed amüsantsed ja pikantsed episoodid, mis koonduvad nipernaadiliku peategelase ümber. Teisalt on novellis kogu aeg aktiivselt kohal autori hääl, kelle tahtepingutusest ja kujutluspiltide virvarrist novell sünnib, „sest lugu tahab kuskile jõuda” (lk 32). Autori kõikenägev pilk avab kiirvihjete abil episoodides toimuvate sündmuste kaugemaid tagajärgi tegelaste elukäigule (vt lk 33–34). Kokku on see huvitav põimik, kus metatasandi heietused ei varjuta sündmuste eredust, isegi loo lõpus (lk 38–39) esinev eneseirooniline mõtisklus valminud loo üle ei riku üldmuljet.
Liigutame nüüd vaatepunkti esimesse isikusse tagasi ning vaatleme, mida „Linnu silmades” selles vallas leidub. Suurimaks õnnestumiseks pean siinkohal novelli „Labürint”. See on memuaristlik pajatus erinevatest elupaikadest, nendega seotud muljetest ja mällu sööbinud detailidest. Kuid lugu on vormistatud väga põnevalt: minategelase unenägude kirjeldusena, mis annab toimuvale kummalise värvingu: mineviku elupaigad muutuvad kohaks, mis seisab aegruumis paigal või siis on kõik kadunud kohad ühes unenäos koos (lk 18), kohtutakse ruumides elanud endiste ja pärastiste elanikega (lk 23). Lisaks olnule avanevad võimalikkused, sündmused, mis oleks võinud olla (lk 21). Jällegi tuleb öelda, et siin loos on kõike parasjagu doseeritud.
„Naiste saun” esindab Mudlumi argimemuaristikat selle tugeval tasemel, nii nagu siinse kirjatöö alguses visandatud. Kuid sootuks teistmoodi on kaks lugu: „Linnu silmad” ja „Kuradi kodu”. Mõlemad on novelli vormi peidetud dialoogid varjatusest kostvate häältega, mõlemad lahkavad n-ö suuri teemasid: esimene igavese elu ja võimalike maailmade küsimust, teine, nagu pealkirigi ütleb, kuradi elupaiga küsimust. Eks võib ju lugeda sedagi, kuidas vabalt voolav mõttelõng selliste teemade ümber keerleb, aga novellilt ootaks ikka ka kandvat sündmustikku. „Linnu silmad” sobitub veel läbiva teema poolest kuigivõrd raamatu tervikusse – dialoog võrsub kestvast unetusest, aga „Kuradi kodu” mõjub juba pelga kordusena, kuigi üksikuid meeldejäävaid mõttekilde leiab mõlemast. Näiteks mõtestatakse tabavalt läbivat uneteemat: „Surm, surma vend uni, pimedus, vaikus, vale valgus, ruum, milles pole midagi, see ongi kuratlik” (lk 131). „Antropomorfis” meenutatakse minevikus loetud raamatuid ning novell „Saippuakauppias” fantaseerib iroonilises võtmes teemal kui ma kirjutaksin seriaali. Seda on isegi naljaga pooleks tüütu lugeda.
Raamatu algusosa demonstreerib, et Mudlum suudab väga hästi kirjutada, on keelelist meisterlikkust, kaasahaaravat fluidumit, kompositsioonilist täpsust. Oleks kogu raamat samast puust, oleks tegu tõelise meistriteosega. Paraku ei suudeta kogu teose vältel taset hoida, sekka tuleb liialt vormilisi kordusi ja õige pingeta pajatusi. Mõistagi ei ole neli-viis novelli koguks sobilik maht ning samuti oleks kahtlane soovitada autoril oodata raamatute avaldamisega seni, kuniks on koos piisav arv šedöövreid. Esiteks on kriitiline hinnang alati ka maitse asi ning teiseks on kirjanikutööl oma köögipool – mitte üksnes lood ei taha sündida, vaid ka raamatud tahavad avaldamist, kirjanikustaatuse raud tagumist, loometoetused taotlemist jne. Suisa häbenema ei pea autor ühtegi novelli, täitematerjaliks kõlbavad kõik. Juba oma paremate palade pärast väärib raamat kohta kirjandushuvilise riiulis, pealegi on teos väga ilusti kujundatud ja illustreeritud. Ainus tilk tõrva selles mustades toonides meepotis on asjaolu, et lugude sisukorras märgitud algusleheküljed ei vasta sageli tegelikkusele.
" ["contents_en"]=> string(0) "" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#251 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 13:12:06" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(0) "" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#341 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(79) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "3" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#342 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-03-06 13:51:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Reet Krusten küsis 1969. aasta augustis Nõukogude Naise veergudel rubriigis „Lehekülgi kirjandusloost”: „Mäletate „Rohelise päikese maad”?” Mõnikümmend aastat varem oli muinasjutt kahe nuku seiklustest metsaaluses kuningriigis kuulunud populaarsemate eesti lasteraamatute hulka, 1960. aastate lõpuks ei olnud teose tundmine aga enam kaugeltki iseenesestmõistetav. Vahepealne rahutu aeg oli sealjuures unustusetolmuga katnud mitte üksnes raamatu, vaid ka selle autori, Irma Truupõllu (1903–1980) nime. Käesolev artikkel üritab heita valgust asjaoludele, kuidas ja miks nii sündis.
Irma Truupõld (kodanikunimega Johanna Wilhelmine Irmgard Treufeldt, hiljem abielus Pihlak) sündis 29. juulil 1903 Tallinnas. Tulevane kirjanik oli pooleteiseaastane, kui tema isa suri kopsupõletikku ning ema jäi üksi nelja tütart kasvatama. Truupõllu lapsepõlv möödus Valgas, kus elas tema ema vanem vend, kes võttis leseks jäänud õe ühes lastega enda juurde. Sule järele haaras tüdruk juba mudilaseeas, pannes veel enne kooliminekut paberile oma eluloo (Krusten 1969: 9). 1918. aastal asus neiu õppima Elfriede Lenderi tütarlastegümnaasiumisse Tallinnas, kus temast sai kiiresti hinnatud sõnaseadja. Truupõllu kirjandeid loeti tihti klassis teistele eeskujuks ette, lisaks lõi ja esitas ta koolipidudel oma värsse, juhtis kirjandusringi ning toimetas klassi ajakirja (Krusten 1969: 9; Teder 1973: 1228). Samasse perioodi jääb ka tema kirjavahetus luuletaja ja lastekirjaniku Friedrich Kuhlbarsiga.(1) Trükidebüüdinigi jõudis Truupõld juba koolipõlves, kui 1923. aasta sügisel ilmus populaarses lasteajakirjas Laste Rõõm (nr 21) tema lühijutt „Tuuleema ja tuuleonu”.
Irma Truupõllu portreefoto, 1941
(KM EKLA, A-37: 3723).
1924. aastal kooli lõpetanud, soovis neiu, kes lisaks kirjutamisele ka joonistas ja voolis hästi, jätkata õpinguid Riigi Kunsttööstuskoolis (tänases Eesti Kunstiakadeemias), kuid õe ootamatu haigestumine ja sellest tingitud pere majandusliku olukorra halvenemine tõmbasid plaanile kriipsu peale. Skulptori asemel sai Truupõllust arveametnik Päevalehe toimetuses. Õnneliku juhuse tahtel sattus ta seal ühte ruumi tööle Laste Rõõmu tollase tegevtoimetaja Julius Oengoga. Ei läinud kaua, kui Truupõld hakkas toimetajale oma kaastöid pakkuma. Tagasiside oli väga positiivne ning Oengo õhutusel ja toetusel sai neiust üks ajakirja aktiivsemaid autoreid. (Krusten 1969; Teder 1973: 1228) Päevalehe juurde jäi Truupõld 1932. aastani, mil temast sai vabakutseline kirjanik.
Lisaks Laste Rõõmule avaldasid Truupõllu töid Eesti Naine, Lasteleht, Laste Maailm, Nädal Pildis, Olion, Päevaleht, Raadio, Taluperenaine, Vikerkaar ja Väikeste Sõber, nõukogude ajal veel Pilt ja Sõna, Säde ning Õhtuleht. Perioodika veergudele on need tekstid jäänudki, eraldi kaante vahele Truupõllu lühiproosa ja luuletused jõudnud ei ole. Tema varasemast loomingust väärivad esiletõstmist mudilaste töid ja mänge kujutavad lühipalad ning lüürilis-fantastilised muinasjutud loodusest, samuti lapse elu ja aastaaegade vahetumist kajastav realistliku põhikoega lasteluule. Kui tänapäeval ongi Truupõld tuntud peaasjalikult lastekirjanikuna, siis oma kaasaegsete seas äratas ta esmalt huvi täisealisele publikule suunatud luulega. Tähelepanu köitsid tema armastusluuletused, kus põimuvad õrn romantika ja paheline kirg ning kujutatakse julge avameelsusega iseseisva, eneseteadliku naise mõtteid ja tundeid. Truupõllu lembeluule on otsekohene ja erootiline. Ta käsitleb naisi tundeliste ja lihalike olenditena, kes ei karda meelelisel ihal end juhtida lasta, jäädes siiski tugeva hingelise komponendiga karakteriteks. Naiselikkus on Truupõllu jaoks nii vaimne kui ka kehaline kvaliteet, mille tõetruu edasiandmise eelduseks on selle kujutamine tervikuna. Truupõllu värsside kirglikkus ärgitas üht kriitikut teda lausa Marie Underi võimalikuks mantlipärijaks kuulutama (Ehrmann 1933: 224). Uut eesti esipoetessi Truupõllust siiski ei saanud – 1930. aastate keskel pühendus ta isamaalisele luulele, misjärel ilmusid tema värssidesse kunstilist väärtust kahandavad paatos ja ideoloogiline kallutatus.
Truupõllu lastejutud, eriti 1920. aastail kirjutatud, on tihtipeale küllaltki lõdva struktuuriga. Episoodilisus, järsud üleminekud tegevuskäikude vahel ning kirjeldavate ja jutustavate lõikude ebaproportsionaalne jaotus muudavad tekstid sageli kohmakaks ja ebaühtlaseks. Truupõllu luulele jälle on ette heidetud temaatilist üksluisust (Krusten 1969: 10). Samal ajal väärib tunnustust Truupõllu elav ja tundeküllane väljenduslaad ning isikupärane keelekasutus. Viimane tuleb kõige selgemini esile nii tema luuletustes kui ka proosapalades rohkelt leiduvates kõnekujundites, mis on originaalsed ja huvitavad, vahel kummalisedki. Olgu toodud mõned näited: „kus madu vosvorkuristikus küsitleb, / su altarit tulikerana pühitseb” (Truupõld 1925a), „virmalised tulistel vankritel taevateedel kihutasid” (Truupõld 1925b: 174), „sfinksiline kuu”, „Öön süttind linn, kui tuhat kobra silma, / Ta jälgib, puurib meid kui saatusline nõid” (Truupõld 1931a), „jumestava taeva õrna uttu”, „su rändav vari kehastund komeet” (Truupõld 1931b), „pisarad nagu hõbedased herned” (Truupõld 1932: 54), „Lehtrohelisest laest kuldtilgana poeb päikest alla”, „süda – taevakistud päiksekuld” (Truupõld 1934).
Truupõld saavutas oma loomingulise haripunkti 1936. aastal, mil ta osales käsikirjaga „Öömori okaslinn” teisel kirjastuse Loodus korraldatud lastekirjanduse võistlusel ning teenis esimese auhinna.(2) Raamat jõudis poodidesse veidi enne jõule. 1936. aasta alguses oli „Looduse lasteraamatu” väljaandel ilmunud teinegi Truupõllu tekst, kunstmuinasjutt „Rohelise Päikese Maa”.(3) Mõlemad on muinasloo vormis sissevaated metsaaluse mikromaailma elukorraldusse.(4) Autor jagab lugejale teadmisi putukate ja teiste pisiolendite eluviiside ning loodusseaduste toimimise kohta, näitab väikesele raamatusõbrale loodushoidlikku suhtumist ning rõhutab kõige elava austamise olulisust. Seejuures ei tee kirjanik proovi loodusseaduste tumedamaid külgi varjata. Avameelselt kõneldakse muu hulgas surmast ja kaduvusestki. Hääbumist kirjeldatakse loomuliku osana elu- ja seda määravast aastaringist.
Truupõld kujutab loomtegelasi valdavalt realistlikus olustikus. Nende inimlikeks omadusteks on vaid kõnevõime ja inimlikud tunded. Antropomorfsete loomtegelaste olemasolu tekstides lihtsustab paralleelide tõmbamist inimeste maailmaga. Nii võib „Öömori okaslinna” sipelgakoloonias näha rahvusriigi ideaalprojektsiooni, „Rohelise Päikese Maas” aga rahvusvahelise ideaalühiskonna mudelit. Kui „Rohelise Päikese Maas” seatakse mitut liiki putukate ja loomade sõbralik kooseksisteerimine eeskujuks erinevast rahvusest ja rassist inimeste suhtlusele (Niitra 2005a: 74) ning rõhutatakse vennaliku kokkukuuluvuse olulisust ühiskonna eduka funktsioneerimise jaoks, siis „Öömori okaslinna” on vaadeldud 1930. aastate eesti rahvusideoloogilise lastekirjanduse kontekstis (Pärl 1937: 182; Pervik 2000: 9; Niitra 2005b: 11). Mari Niitra kirjutab: „„Öömori okaslinnas” mängivad kaasa tavateadvuses metafoorselt sipelgatele omistatud jooned nagu töökus, visadus, vaprus – kõik omadused, mis peaksid olema ühe rahva ideaaliks” (Niitra 2005b: 11), ning nõnda täidab jutustus ka kasvatuslikku ülesannet. See on suure tõenäosusega ka põhjus, miks „Öömori okaslinnast”, erinevalt „Rohelise Päikese Maast”, ei ilmunud nõukogude ajal kordustrükke.(5)
1937. aastal ilmusid eraldi trükisena veel kaks Truupõllu kirjutist: kristlikus vaimus pühademuinasjutt „Kuidas jõuluvana leidis endale ameti” ja noorsoojutustus „Aadi esimene armastus”, mis käsitleb seda, kuidas tundlikust linnapoisist saab maal veedetud suve jooksul tugev ja teotahteline nooruk. Ühtlasi tärkab temas esimene kiindumus: armastus oma kodumaa vastu. Loo eesmärk on süvendada lapses isamaalisi tundeid ja juurutada temas eestimeelsust. Eestlus olgu uhkuse, mitte häbi allikas, kuulutab autor. Eriti teravalt kritiseeritakse kadaklust (Truupõld 1937: 204–208).
Truupõllu teosed kujunesid kiiresti menukaks. Eriti populaarseks sai „Rohelise Päikese Maa”, mis kirjaniku enda dramatiseeritud kuuldemänguna jõudis kümnendi lõpus nii Eesti kui ka Soome raadiote eetrisse. Ühtlasi ilmus see 1938. aastal Kerttu Mustoneni tõlkes soome keeles.(6) Kriitikudki jagasid „Rohelise Päikese Maale” ja „Öömori okaslinnale” kiitust. Esile tõsteti lugude südamlikkust ja fantaasiarikkust, samuti tunnustati autori otsust hoiduda moraalilugemisest (Ambur 1936: 172; Elango 1936: 241; Pärl 1936a: 138, 1936b, 1937: 182; Väärtuslikke... 1936: 7). Truupõld leiti olevat tõusmas eesti lastekirjanike esirinda (Ambur 1936: 171; Pärl 1937: 182). Jahedamaks kujunes „Aadi esimese armastuse” retseptsioon: kritiseeriti nii teose vormilist lahendust(7) kui ka varjamatult kasvatuslikku suunitlust. Lasteraamatu kohta propageerivat see liiga jõuliselt rahvuslust. (Pärl 1938: 212; Roos 1938: 100; Sillaots 1938: 64)
Kümnendivahetusel avaldas Truupõld ajakirjas Nädal Pildis ka naiseks olemise problemaatikat lahkavat lühiproosat. Lühijutud „Brutaalne Aadam” (1939, nr 4), „Lembe” (1939, nr 11) ja „Ülestõusmine” (1940, nr 5) kuuluvad kirjaniku kunstiväärtuslikemate teoste hulka. Neis on ühendatud põnev aines, läbimõeldud struktuur ja rikas keel. Loos „Brutaalne Aadam” satub minategelane rongis kahe võõra, mehe ja naise vahelise mängu tunnistajaks. Neiu üritab meeleheitlikult mehe tähelepanu võita, kuid viimane ei tee teda märkamagi, riivab nii neidise tundeid ja tekitab pahameelt neid jälgivas peategelases, kes terve sõidu elab vaikides kaasa naise ponnistustele. Jutus „Lembe” leiab noor sünnipäevalaps end armukolmnurgast oma väljavalitu ja kogenenuma sõbrannaga. Magusa armutunde asemel võtab neius võimust kibe kadedus, mille ta suudab viimaks siiski ületada, muutudes sellega mehele kättesaamatuks.
Lüürilistes tekstides segunevad romantika ja erootika. Truupõld vaatleb naise pilgu läbi sugupooltevahelisi suhteid. Tegelaste armumängud ebaõnnestuvad, mees ja naine on liiga erinevad, et neist võiks saada paar. „Brutaalses Aadamas” näitab üleolev ja enesekeskne mees end naisest kõrgemana, kuid osutub tegelikult hoopis madalamaks, „Lembes” omandab nimitegelane armukadedusest lahti öeldes peaaegu pühaliku oreooli, mis mehe eemale kohutab. Ebavõrdsusest saab tegelasi eraldav kuristik, seejuures on mõlemal juhul just naisel kõrgem moraalne positsioon.
Lühijutu „Ülestõusmine” lahendus on hoopis traagiline. Noor abielunaine seatakse kohutava valiku ette: kas sünnitada väärarenguga, surmale määratud laps või rasedus katkestada. Suutmata leppida tõsiasjaga, et tal pole määratud emaks saada, otsustab naine hoopis enesetapu kasuks. Loo keskseks teemaks ongi emadus. „Alles lapse kaudu muutub naine täiuslikuks inimeseks,” kuulutab üks tegelastest (Truupõld 1940: 117).(8) Ülistades emadust, naeruvääristab autor ühtlasi daame, kelle elu keerleb ainult pidude ja kleitide ümber (Krusten 1969: 10). Hoolimata paigutisest melodramaatilisusest on tegu psühholoogiliselt rikka tekstiga. Just naise hingeelu nüansirohket kujutamist on peetud Truupõllu täiskasvanutele suunatud proosa suurimaks vooruseks (Krusten 1969: 10; Teder 1973: 1229).
Niisiis oli Truupõld Teise maailmasõja puhkedes parajasti oma kirjanikutee tipul. Ühtlasi oli ta selleks ajaks abielus arsti ja ühiskonnategelase Oskar Pihlakuga. Nende kolmest lapsest noorim sündis aga juba okupeeritud Eestis. Ent sellal, kui ema rõõmutses, kirjanik Truupõllus kurvastas. Kohe pärast Nõukogude okupatsiooni algust keelati ära kristlike alatoonidega „Kuidas jõuluvana leidis endale ameti” (Veskimägi 1996: 323), 1941. aastal lisati raamatukogudest ja -kauplustest kõrvaldamisele kuuluvate teoste nimekirja ka rahvusmeelne „Aadi esimene armastus” (ENSV kirjandus-... 1945: 23). Sõda sundis Truupõllu esimest korda pikemaks ajaks vaikima.
Ometi püsis tema nimi peaaegu sõja lõpuni ajalehtede-ajakirjade veergudel. Põhjuseks oli Priit Ardna operett „Kalurineiu”, mille libreto autor oli Truupõld. See on lugu tarmukast saarlannast Inglist, kes läheb tööle Tallinna, et seal oma kodupaiga kaluritele parem tulevik välja võidelda. Ühtlasi satub naine pealinnas operetile kohaselt armukolmnurga keskmesse ja kohtub oma jõuka pärisisaga. Libreto kannatab küll kirjaniku tekstidele iseloomuliku laialivalguvuse ja kompositsioonilise lõtvuse käes, kuid on sellele vaatamata Truupõllu loomingulise pärandi üks säravamaid osi. „Kalurineiu” peamisteks tugevusteks on opereti rahvalikud karakterid, ladus dialoog ning meeleolukad laulud. Teos esietendus Agu Lüüdiku lavastuses Estonia teatris 1941. aasta jaanuaris ja tekitas omajagu poleemikat. Operett oli kirjutatud Eesti Vabariigi lõpuaastail, esmaettekanne toimus nõukogude võimu valvsa pilgu all ning see püsis mängukavas peaaegu Saksa režiimi lõpuni, mistõttu tekitas erinevatel aegadel üpris vastakaid arvamusi. Nõukogudeaegne retseptsioon rõhutas peamiselt kahe sotsiaalse grupi, kalurite ja linlaste vastandamist, mida nähti kodanluse kriitikana (A. K. 1941; Kodumaise... 1941; Mettus 1941; ENT II 1956: 117; Tõnson 1970: 77), Saksa okupatsiooni aegne vastuvõtt („Estonia” teatribüroo 1941; Hooaja... 1943: 302) tõstis esile kodu(maa)armastuse temaatika tähtsust operetis. Kui võimukandjates tekitas teos kimbatust ja pahameelt (Hooaja... 1943: 302–303), siis publiku seas saavutas operett suure menu ning seda mängiti ligi 80 korda.(9)
Tõelised katsumused seisid aga alles ees. 1945. aastal arreteeriti Truupõllu abikaasa ja mõisteti kümneks aastaks Venemaale sunnitöövangistusse (Merila-Lattik 2000: 285). See ei jäänud ainsaks sõja järel Pihlakute perekonda tabanud löögiks: kevadel 1946 suri haiguse tagajärjel kirjaniku 13-aastane tütar Õie.
1946. aastal ilmus kirjastuse Ilukirjandus ja Kunst väljaandel „Rohelise Päikese Maa” teine trükk. Tekst oli säilitanud algse kuju, üksnes raamatu lõpus tähistatavatest jõuludest olid saanud näärid. Ent Saksamaale emigreerunud Richard Kiviti illustratsioonid olid asendatud uuele korrale meelepärasema Margarete Fuksi piltidega. Kui veel sama aasta alguses leidis tõlkija ja toimetaja Artur Koskel (1946: 98) jutustuse kuuluvat „meie parimate algupäraste lasteraamatute hulka”, siis teise trüki ilmumise järel teose vastuvõtt pöördus.
Arvustajad tegid jutustuse maatasa. Hilisem tunnustatud teatriteadlane ja -kriitik Karin Kask (1946) heitis raamatule ette kaasajaga ühisosa puudumist, mis muutvat võimatuks nõukogude laste- ja noortekirjandusele seatud põhiülesande – kindlustada, et noor lugeja „omandab” marksistlik-leninliku ideoloogia – täitmise. „Meie noored vajavad kirjandust, millel on neile midagi ütelda ega vaja mingisuguseid fantastikavärdjaid, nagu seda on „Roheline [sic!] päikese maa”,” ei andnud Kask (1946) teosele armu. Niisama negatiivselt oli meelestatud Paul Viiding, kes kritiseeris eeskätt teksti „väikekodanlikkust”:
Miks see raamat ei ole sobivaks lektüüriks Nõukogude maa lastele? Raamatus kujutatakse kahe nuku seiklusi metsas, putukate, konnade ja teiste väiksemate metsaelanike hulgas. Nagu muinasjuttudes enamasti, on ka siin see loomariik kujutatud inimeste projektsioonina, siin tegutsevad ja kõnelevad inimesed looma maskides. [---] See on sajaprotsendiliselt väikekodanlik maailm, mida esindavad need konnad, sipelgad, põrnikad ja kes seal veel tegutsevad. Mõni ainus lause juba võib öeldut kinnitada. Seal soovitab jututegelane Kuu nukkudele, kes on millegipärast parajasti kurvad: „Minge reisima, see lahutab hästi kurba meelt. Inimesed reisivad sageli, kui nad on kurvad.” See Kuu tähelepanek on tehtud väikekodanlikku rantjeede seltskonda vaadeldes, kuidagi ei tohiks seda siin üldistada inimestele üldse. Ma ei taha küll ainult kujutledagi, et nõukogude inimene, kui ta on elanud läbi mingi isikliku kurvastuse, hakkab otsima lohutust sihitust turismist, vaid ta pigemini võtab endale mõne tõsise ja suure ülesande, et üldsusele töötades saavutada rõõmu, mis üles kaalub isikliku kurvastuse, mis tal võiks juhtunud olla. Või siis edasi, teame, et kitsas väikekodanlikus elus on eriline tähtsus perekondlikel pidustustel, nende hulgas esikohal pulmad. Ja nõnda siis autor ei ole kokkuhoidlik fantaasiaga, kui ta putukaperet paneb toimetama laulatuse ja pulmapidude tseremooniaid. Jah, see kujuneb isegi otse keskkohaks, mille ümber kõik ses loos keerleb. Jällegi siis: väikekodanlikke igandeid, väikekodanlikku kitsarinnalisust, elu suurtest küsimustest möödavaatamist kujutatakse siin muinasjutu loori all võltsides, veetlevates värvides. [---] just väikekodanlike ideede propaganda on „Rohelise päikese maa” suurim orgaaniline viga. (Viiding 1947: 86–87)
Viidinguga oli ühte meelt Ralf Parve (1950: 494), kes nägi samuti „Rohelise Päikese Maa” peamist puudust selle paljudes kokkupuutepunktides „meie kodanlusaegse „lastekirjandusega””, mis muutvat Truupõllu teoses loodud keskkonna kujukaks näiteks „ideetusest ning väikekodanlikust maailmast, kuhu mõned lastele kirjutavad autorid püüavad pugeda põletavate kaasaja küsimuste eest”. Temagi ei pidanud jutustust nõukogude lapsele sobilikuks: „Rohelise Päikese Maas” „kohtame igal sammul – nii olukordades, miljöös kui dialoogis – väikekodanlike ideede propagandat, mõtte piiratust ja kunstilist küündimatust, aga mitte ühegi kärpe ulatuses midagi sellest, mida vajame oma laste kommunistlikul kasvatamisel” (Parve 1950: 494). Parve oli lausa veendumusel, et kordustrükk oleks pidanud ilmumata jääma. Sisulistest puudustest on tõenäoliselt tingitud ka tema kriitilisus Truupõllu stiili suhtes: nimelt leidis ta, et teos „kubiseb maitselagedustest ja keelelistest lamedustest” (Parve 1950: 496).
Terav kriitika viis viimaks selleni, et raamat korjati müügilt ära (KM EKLA, f 226, m 30: 2). Ühtlasi oli „Rohelise Päikese Maa” kordustrükile osaks saanud hävitav hinnang põhjus, miks kirjastus loobus plaanist välja anda teinegi Truupõllu teos, loomajutt „Urumajake” (RK „Ilukirjanduse ja Kunsti”... 1946: 255), mis on tänaseni jäänud vaid käsikirjaliseks.(10)
Juba siin aimub Truupõllu kirjanikutee lõpp. Üks oli kindel: vanaviisi edasi minna ei saanud.(11) Et elatise teenimiseks jätkata tekstide avaldamist, pidi Truupõld üritama end uue korra järgi seada. Tema viimased kirjutised ilmusid perioodikas aastatel 1947–1949. Nende paari lühijutu ning mõne luuletusega tegi Truupõld proovi kirjutada sotsialistliku realismi doktriini (vt nt Semper 1947; Tarassenkov 1948) järgides. Proosapala „Tütarlaps kombinaadist” (Pilt ja Sõna 1949, nr 9) märgiti küll ära Rahva Hääle lühijuttude võistlusel (Truupõld 1949: 5), kuid kirjaniku koguloomingu kontekstis jäävad nii see kui ka tema teised 1940. aastate lõpus loodud tekstid kunstiliselt kahvatuks. Võrrelgem kaht Truupõllu luuletust, mida lahutab ajas veidi vähem kui kaks kümnendit. „Kapriis” on kirjutatud aastal 1930:
Ma võisin lahkuda nii julmalt tänavnurgalt,
mind auto lennul sinust ära viis.
Selsamal õhtul suudlesin ma rändur neegrit
ja kabarees mul purunes serviis.
Ma kerges tantsu sammus libisen parketil,
ma tean, et tantsin sinu südamel.
Mis sellest siis, et päivitunud mees baretis
mind tantsul suudles otse silmile.
On ammu tühjund kõrts, kõik kuhugi on läinud.
Mulati viiul valsis saadab mind,
mu sammud vaaruvad, mu tuikuv partner joobnud,
ma teda suudlen, ise mõtlen sind.
Mul jäänud teadmatuks, kes saatis mind küll koju,
kas blond, satään, brünett või pruun pajats.
Me autos lendasime teadmatagi kuhu,
vaid ühte mäletan, meid oli kaks. (Truupõld 1930)
Teine luuletus kannab pealkirja „Naistepäevaks” ja on pärit aastast 1948:
Su kätes on masinad terasest,
kangruteljed, kust voolamas siid,
võid juhtida tramme ja tehaseid,
lahkelt ärides kaupasid müüd.
Sind kannavad kõrgustes lennukid,
oled kotkas, kel uhke on lend.
Üle põldude juhid sa traktorit,
lõo lauludest pulbitseb rind.
Sa olla võid kunstnik ning näitleja,
meeldejääv on su tarmukas mäng.
Ateljeedes kujur ja maalija,
sinu loominguist tõuseb me hing.
Sind kutsuvad teadused, ülikool,
kus sa oled professor, dotsent.
Su luule ja kirjandus on me sümbool,
nendes hiilgab su vaimne talent.
Sa oled me saadik rahva poolt säet,
juhid targalt Nõukogudemaad,
kui vanasti olid kõrvale jäet,
siis nüüd töödeks on lahti kõik raad.
Ent kodus, naine, su süda ja hing,
ema õnnedest küllastud sa,
uksel ootab lapsuke, leelulind,
täna rõõmsalt sind õnnitleb ta.
Kas oled ema või leidur, kirurg,
sind kutsub sotsialistlik maailm,
sust hoovab leevendav rahu ja hurm,
sinu tegudest särab me silm. (Truupõld 1948)
Hoogsa ja kirgliku värsi on välja vahetanud võltspaatos ja loosunglikkus. Julge isepäisus on taandunud tüüpilise, stambiliku ees. „Kapriisi” öiseil tänavail ja lokaalides seiklev hoolimatu, peaaegu paheline naine mõjub aga vastu ootusi sümpaatsemana kui „Naistepäevas” kirjeldatav „ülinaine”: esimene on ehe ja aus, ilustamata ja ometi ligitõmbav, teine liialdatud, ebaisikuline ning oma võltsis täiuses kauge ja kättesaamatu.
Sotsialistliku realismi doktriini omaksvõtmisele vaatamata ei jätkunud Truupõllu kirjanikukarjäär 1950. aastatel. Rahvavaenlase naisena ja Eesti ajal patriootliku sisuga tekste avaldanud autorina ei leidunud talle järgnevatel keerulistel aastatel kirjandusmaastikul enam kohta ning, nagu tõdeb Reet Krusten (1969: 10), ega ta olekski oma „intiimsemat laadi” luule ja proosaga sinna sobinud. Hiljem oli mõte kirjandusse naasmisest Truupõllule juba vastumeelne, nagu ta ühes kirjas kolleeg Helmi Mäelole on pihtinud (KM EKLA, f 226, m 30: 2).
Nii pidi Truupõld raha teenimiseks jälle tavatööle asuma. Poeedist ja lastekirjanikust sai taas arveametnik. Sel kohal töötas Truupõld erinevates asutustes 1956. aastani. Kolm aastat varem oli kodumaale naasnud naise abikaasa, kes aga ei saanud elamisluba Tallinna ja pidi end sisse seadma Sauel. Alles veidi enne oma surma, aastal 1967 õnnestus Oskar Pihlakul viimaks tagasi pealinna pere juurde kolida. (Merila-Lattik 2000: 285)
Täielikult Truupõld kirjanikuambitsioone siiski maha ei matnud. 1960. aastate lõpus avaldas ta soovi näha oma lasteraamatuid trükis Välis-Eestis ning võttis sel eesmärgil ühendust nii Bernard Kangro kui ka Helmi Mäeloga (KM EKLA, f 226, m 30: 2; KM EKLA, f 310, m 87: 3), kuid huvi- ja rahapuudusel ei saanud algatusest asja (KM EKLA, f 226, m 19: 5). Eesti keeles lugevate laste arv oli paguluses jäänud nõnda väikeseks, et isegi kui teoste väljaandmiseks oleks vahendid leitud, poleks see end ära tasunud (KM EKLA, f 226, m 19: 5). 1970. aastatel asus Truupõld kirjutama oma lapsepõlvemälestusi sisaldavat memuaarromaani „Valga onu”, aga seegi jäi lõpetamata (Teder 1981: 128).(12) Elusügisel tegeles ta aktiivselt ka koduloouurimisega, tundes huvi nii oma suguvõsa kui ka vanemate kodukihelkondade (Helme ja Sangaste) ajaloo vastu (Veri 1981; Pihlak 1992: 55).
Vaikus valitses pikalt ka Truupõllu teoste retseptsioonis. Ligi kakskümmend aastat väldanud pausi katkestas Reet Krusteni ülevaateartikkel Nõukogude Naise 1969. aasta kaheksandas numbris. Krusten ei taaselustanud sellega üksnes diskussiooni Truupõllu tekstide üle, vaid tegi proovi juhtida arutelu tagasi 1930. aastatest tuttavale rajale. Ta kõneles kirjanikust äärmiselt positiivses võtmes ja luges nii „Rohelise Päikese Maa” kui ka „Öömori okaslinna” armastatumate eesti lasteraamatute hulka, kiites teoste õpetlikkust ning teadusliku tõepära ja fantastilisuse orgaanilist kooslust (Krusten 1969). Krusten (1971: 758) avaldas imestust tõsiasja üle, et 1970. aastate alguseks polnud ei „Rohelise Päikese Maast” ega „Öömori okaslinnast” (pärast õnnetut 1946. aastat) kordustrükke ilmunud.
Arvamused püsisid esialgu siiski ebalevad. Näiteks Heino Väli (1973: 845) avaldas oma eesti lastekirjanduse lühiajaloos, ajakirja Looming veergudel ilmunud ülevaates „Kaasakõndimist meie lasteraamatu tegelasega”(13) tunnustust nii „Rohelise Päikese Maale” kui ka „Öömori okaslinnale”, heites samal ajal teostele jätkuvalt ette mõningast vastutulekut „väikekodanlikule maitsele”, mis kahandas muidu heatasemeliste teoste tervikväärtust. Tõik, et Väli otsustas Truupõllu jutustused oma artiklisse lülitada, on käsitluse kriitilisele toonile vaatamata tähenduslik: Truupõllu nimi oli sellega ametlikku kirjanduslukku tagasi toodud.
Otsustav murrang toimus 1980. aastal, mil Eesti Raamat andis välja „Rohelise Päikese Maa” kolmanda trüki.(14) Raamatu oli redigeerinud autor ise ning see sisaldas Richard Kiviti originaalillustratsioone. Kahjuks jäi Truupõllul endal oma lemmikteose uustrüki ilmumine nägemata; signaaleksemplar saabus Pihlakute koju päev pärast kirjaniku surma 26. novembril 1980. (Veri 1981; Pihlak 1992: 56) Viis aastat hiljem jõudis armastatud seikluslugu ka inglise ja saksa keelde (vastavalt Aino Jõgi ja Gisela Teeääre tõlkes).
Truupõllu teised teosed pidid oma korda veel kauem ootama. „Kuidas jõuluvana leidis endale ameti” uustrükk ilmus 1989 (lisatrükk 1990) ja „Öömori okaslinna” teine trükk alles pärast iseseisvuse taastamist, 1992. aastal. „Aadi esimene armastus” seevastu on oma aega jäänud. Samuti pole, nagu juba eespool mainitud, trükis ilmunud 1946. aasta sekeldusis kõrvale lükatud loomamuinasjutt „Urumajake”. Viimasel ajal on Truupõllu tekste, peaasjalikult tema luulet avaldatud erinevates kogumikes ja koondteostes (Jõululaule... 1996: 52–53; ELKA VI 1999: 97–124; Ime... 2002: 107; Meie... 2003: 75, 94; Unustatud... 2005: 13–20, 206–217; Eesti lasteluule... 2008: 21; Üliõpilaslaulik 2009: 262–263; Viinakuu 2010: 81; Eesti jõulusalmide... 2011: 18; LR I 2011: 108–110; Suud... 2012: 176).
Tänapäeval seostub Truupõllu nimi eelkõige lastekirjandusega, kuhu on tema panus olnud ka kõige suurem. Esile on tõstetud Truupõllu rolli kunstmuinasjutu traditsiooni kandjana (LKS 2006: 38; Palm 2008: 7, 9) ning laiemalt kõrgetasemelise fantaasiakirjanduse viljelejana (LKS 2006: 103; Mattheus 2012: 39). Reet Krusten (1995: 174) on kirjeldanud „Rohelise Päikese Maad” lausa kui üht eesti varasema lastekirjanduse parimat kunstmuinasjuttu. Lisaks on „Öömori okaslinn” ja eriti „Aadi esimene armastus” jäänud kirjanduslukku kui ilmekad näited 1930. aastate teisel poolel lasteproosas soosingus olnud rahvuslikke aateid propageerivatest teostest. Truupõllu täiskasvanutele suunatud looming seevastu alles ootab põhjalikumat läbivalgustamist, mis aitaks kinnistada tema nime eesti naiskirjanduse kaanonisse.
Irma Truupõllu saatus näitlikustab eredalt tollaste ühiskondlik-poliitiliste olude drastilist mõju kultuurile ja loomeinimestele. Pöördeliste aegade tormides katkes Truupõllu kirjanikutee selle tipul – kas tema looming saavutas jutustustega „Rohelise Päikese Maa” ja „Öömori okaslinn” kvaliteedi lae või oleks areng jätkunud? Võib vaid oletada. Ühtlasi tähendas režiimivahetus peaaegu kahe kümnendi pikkust lünka Truupõllu teoste retseptsioonis, mis ei ole tänaseni täielikult taastunud – erandeiks „Rohelise Päikese Maa” ja „Öömori okaslinn”. Sajandivahetusel jõudsid mõlemad nimetatud jutustused Eesti Lastekirjanduse Keskuse korraldatud küsitluses saja XX sajandi parima algupärase lasteraamatu nimistusse(15) (Sajandi sada... 2000) ning Truupõld ise nimetati üheks möödunud sajandi edukamaks eesti lastekirjanikuks(16) (Sajandi edukamad... 2000), kuid tema looming on üksikute eranditega jäänud siiski oma aega pidama: osalt küllap sisulistel põhjustel, kuid paljuski ka Truupõllu kirjanikukarjääri enneaegse lõpu tinginud asjaolude tõttu.
Keywords: Irma Truupõld, Estonian children’s literature, Estonian women’s literature, Soviet occupation
Irma Truupõld (1903–1980) began publishing short stories and poetry for both children and adults at the age of twenty. Four of her children’s books came out in print in the mid-1930s: Rohelise Päikese Maa (The Land of the Green Sun), Öömori okaslinn (The Needle City of Öömori), Aadi esimene armastus (Aadi’s First Love) and Kuidas jõuluvana leidis endale ameti (How Father Christmas Found His Profession). Of these, the first two are held in the highest regard and have remained her most popular works. Unfortunately, Truupõld’s literary career was cut short by the Soviet occupation and the establishment of Socialist Realism as the official artistic doctrine shortly thereafter. Critics found her fantastic stories to be ill-suited for Soviet children and accused Rohelise Päikese Maa of „bourgeois propaganda”. This resulted in a nearly twenty-year-long gap in the reception of Truupõld’s texts, the consequences of which are still felt today. She has regained her good reputation over time, but seems destined to stay in the periphery of the Estonian literary canon.
Janika Läänemets (b. 1990), MA in Estonian Literature (University of Tartu), email@example.com" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#253 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-01-17 19:45:41" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(13524) "
Arhiiviallikad
Eesti Kirjandusmuuseumi Eesti Kultuurilooline Arhiiv:
KM EKLA, f 65, m 2: 39. Friedrich Kuhlbarsi kiri Irmgard Treufeldt’ile.
KM EKLA, f 65, m 17: 6. Irmgard Treufeldt’i kirjad Friedrich Kuhlbarsile 15.04.1922–02.10.1923.
KM EKLA, f 226, m 19: 5. Helmi Mäelo kiri Irma Pihlak-Truupõld’ile 02.09.1969.
KM EKLA, f 226, m 30: 2. Irma Pihlak-Truupõld’i kirjad Helmi Mäelole 06.07.1969–20.11.1969.
KM EKLA, f 310, m 87: 3. Johanna Pihlaku (= Irma Truupõld) kirjad Bernard Kangrole 18.06.1967–21.05.1969.
P i h l a k, Ilmar 2014. J. Läänemetsa intervjuu I. Pihlakuga, Tartus 8. X.
Kirjandus
A. K. 1941. Algupärane operett „Estonias”. – Noorte Hääl 24. I.
Algupärane... 1952 = Algupärane operett „Kalurineiu” Kanadas. – Kodukolle, nr 12, lk 24–25.
A m b u r, Paul 1936. Looduse Lasteraamatu II sari. – Eesti Raamat, nr 4, lk 170–174.
Eesti jõulusalmide... 2011 = Eesti jõulusalmide ja -juttude kuldraamat. Koost Olivia Saar, toim Eve Leete, O. Saar. Tallinn: TEA Kirjastus.
Eesti lasteluule... 2008 = Eesti lasteluule kuldraamat. Koost Reet Krusten, toim Eve Leete. Tallinn: TEA Kirjastus.
E h r m a n n, Karl 1933. Üheksa luulenaist. Märkmeid neist, kes pole veel jõudnud esimese raamatuni. – Eesti Noorus, nr 12, lk 223–227.
E l a n g o, Aleksander 1936. Looduse Lasteraamat. – Eesti Kirjandus, nr 5, lk 239–242.
ELKA VI 1999 = Eesti lastekirjanduse antoloogia. VI köide: Hobu mul jookseb ohje pidi. Koost Andres Jaaksoo. Tallinn: Steamark.
ENSV Kirjandus-... 1945 = ENSV Kirjandus- ja Kirjastusasjade Peavalitsuse Ülema käskkiri Nr. 23 [9. mail 1941. a.: nimestik eestikeelsetest raamatutest, mis kuuluvad kõrvaldamisele ENSV raamatukogudest ja -kauplustest]. Tallinn: s.n.
ENT II 1956 = Eesti Nõukogude Teater II. Toim Huko Lumet. Tallinn: Eesti NSV Teatriühing.
„Estonia” teatribüroo 1941. „Kalurineiu” „õnnetu” lõpp. – Eesti Sõna 18. XII, lk 6.
H i r v e s o o, Avo 1989a. Kuningriigi uuteks alamateks. – Teater. Muusika. Kino, nr 6, lk 23–34.
H i r v e s o o, Avo 1989b. Eesti muusikud Kanadas. – Teater. Muusika. Kino, nr 9, lk 77–86.
Hooaja... 1943 = Hooaja teine pool. „Kalurineiu” ja ta „väike kodusaar”. – Eesti rahva kannatuste aasta II. Tallinn: Eesti Omavalitsus, Eesti Kirjastus, lk 300–304.
Ime... 2002 = Ime kütken tähe poole kist. Eesti murdeluule antoloogia. Koost Siim Kärner. Viljandi: S. Kärner.
Jõululaule... 1996 = Jõululaule lastele. Koost Reet Krusten. Tallinn: Olion.
K a s k, Karin 1946. Kirjanduse poolaasta-toodang, mis pakub vähe noortele. – Noorte Hääl 24. X.
Kodumaise... 1941 = Kodumaise opereti esietendus. – Rahva Hääl 17. I.
K o s k e l, Artur 1946. Uut noorsoo- ja lastekirjandust 1946. aastal. – Eesti Naine, nr 3, lk 98–100.
K r u s t e n, Reet 1969. Mäletate „Rohelise päikese maad”? – Nõukogude Naine, nr 8, lk 9–10.
K r u s t e n, Reet 1971. Laste- ja noorsookirjanduse probleeme. – Looming, nr 5, lk 758–762.
K r u s t e n, Reet 1995. Eesti lastekirjandus. Tartu: Elmatar.
K u i v i t s, Kadi 2014. Kultuuripärandi Seltsi videopärand. – Väliseesti Muuseumi ja Eesti Õppetöö Keskuse ajaveeb, 12. VI. http://vemublog.blogspot.com.ee/2014/06/kultuuriparandi-seltsi-videoparand.html (25. X 2016).
LKS = Reet Krusten, Krista Kumberg, Mare Müürsepp, Mari Niitra, Hille Ojala, Jaanika Palm, Malle Reidolv, Ave Tarrend 2006. Lastekirjanduse sõnastik. Toim J. Palm, Ülle Väljataga. Tallinn: Eesti Lastekirjanduse Teabekeskus.
LR I 2011 = Laste rõõm. I osa. Eesti lastejutte ja luuletusi koos piltidega 1860–1980. Koost Anu Kehman, Ülle Väljataga, toim Tiina Tammer. Tallinn: Tammerraamat.
M a t t h e u s, Ave 2012. Eesti laste- ja noortekirjanduse genees: küsimusepüstitusi ja uurimisperspektiive. (Tallinna Ülikooli Humanitaarteaduste dissertatsioonid 31.) Tallinn: Tallinna Ülikool.
Meie... 2003 = Meie lapse jõulusalmid. Koost Maarja Vaino, toim Maris Makko. Tallinn: Kunst.
M e r i l a-L a t t i k, Helbe 2000. Eesti arstid 1940–1960. Pärnu: H. Merila-Lattik.
M e t t u s, Voldemar 1941. Kena uudisoperett. „Kalurineiu” Estonias. – Kommunist 25. I.
N i i t r a, Mari 2005a. Antropomorfiseerimise mehhanismid loomalugudes eesti lastekirjanduse näitel. Magistritöö. Tartu: Tartu Ülikool.
N i i t r a, Mari 2005b. Rahvusliku ideoloogia ilmingud 1930. aastate loomamuinasjuttudes. – Nukits, lk 8–11.
O l e s k, Sirje 2000. Neljakümnendad I: murrang kodumaal. – Muutuste mehhanismid eesti kirjanduses ja kirjandusteaduses: ettekandeid ja artikleid 1999. Koost Marin Laak, S. Olesk, toim M. Laak. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, lk 149–172.
O l e s k, Sirje 2003. „Laine põhi”. Kirjandusest ja selle kontekstist Eestis aastatel 1950–1953. – Võim ja kultuur. Koost Arvo Krikmann, S. Olesk. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, lk 465–479.
P a l m, Jaanika 2008. Eesti lastekirjanduse kriitika ja teoreetiline mõte aastail 1918–1939. – Eesti Lastekirjanduse Keskuse toimetised 3. Tallinn: Eesti Lastekirjanduse Keskus, lk 6–52.
P a r v e, Ralf 1950. Meie lastekirjanduse kümme aastat. – Looming, nr 4, lk 480–498.
P e r v i k, Aino 2000. Hea ja kurja vahel: fantaasiast meie nõukogudeaegses lastekirjanduses. – Nukits, lk 8–17.
P i h l a k, Ülo 1992. Saateks. – Irma Truupõld, Öömori okaslinn. Tallinn: Perioodika, lk 54–56.
P õ l d m ä e, Mare 1992. Kevad „Estonias”. – Rahva Hääl 15. V.
P ä r l, Andres 1936a. „Looduse” lasteraamat 1935./1936. a. – Kasvatus, nr 3, lk 135–139.
P ä r l, Andres 1936b. Lastekirjandust. „Looduse” Lasteraamat 1936. a. – Uus Eesti 5. VIII, lk 6.
P ä r l, Andres 1937. „Looduse” lasteraamatu II sari. – Eesti Kool, nr 3, lk 181–184.
P ä r l, Andres 1938. „Looduse” Kuldraamatu VI sari. – Eesti Kool, nr 3, lk 209–212.
R a u d s e p p, Anu 2000. Kirjandus ja stalinistlik kultuuripoliitika Eestis. – Muutuste mehhanismid eesti kirjanduses ja kirjandusteaduses: ettekandeid ja artikleid 1999. Koost Marin Laak, Sirje Olesk, toim M. Laak. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseum, lk 136–148.
RK „Ilukirjanduse ja Kunsti”... 1946 = RK „Ilukirjanduse ja Kunsti” aastaplaanist. – Looming, nr 2, lk 253–256.
R o o s, Jaan 1938. 1937. aasta „Kuldraamatu” sari. – Kasvatus, nr 2, lk 99–102.
Sajandi edukamad… 2000 = Sajandi edukamad Eesti lastekirjanikud. – Nukits, lk 51.
Sajandi sada… 2000 = Sajandi sada parimat Eesti algupärast lasteraamatut. – Nukits, lk 50–51.
S e m p e r, Johannes 1947. Eesti nõukogude kirjanduse arenguteed ja ülesanded. – Looming, nr 1/2, lk 6–30.
S i l l a o t s, Marta 1938. Uusi noorsooraamatuid. – Eesti Naine, nr 4, lk 63–64.
Suud... 2012 = Suud anna mullal ma. Mulgi murdeluule antoloogia. Koost Ülo Alo Võsar. Veskimäe: Kodukuru.
T a r a s s e n k o v, A. 1948. Nõukogude kirjandus sotsialistliku realismi teel. – Looming, nr 8, lk 960–977.
T e d e r, Eerik 1973. Irma Truupõld 70. – Looming, nr 7, lk 1228–1229.
T e d e r, Eerik 1981. Meenutades Irma Truupõldu. – Keel ja Kirjandus, nr 2, lk 127–128.
T r u u p õ l d, Irma 1925a. Vesuuv. – Vikerkaar, nr 5, lk 70.
T r u u p õ l d, Irma 1925b. Jäämäe kuningatar. – Laste Rõõm, nr 8, lk 174–175.
T r u u p õ l d, Irma 1930. Kapriis. – Olion, nr 12, lk 35.
T r u u p õ l d, Irma 1931a. Kohtamisele. – Olion, nr 4, lk 154.
T r u u p õ l d, Irma 1931b. Unistus. – Raadio, nr 5, lk 42.
T r u u p õ l d, Irma 1932. Peedukese kodu. – Laste Rõõm, nr 3, lk 50–55.
T r u u p õ l d, Irma 1934. Uuestsünd. – Meie homme: Virumaa kunsti- ja kirjanduse album 1934. Toim Arnold Aru, Valdur Mustel, Hugo Viires. Rakvere: ÜENÜ Virumaa keskkorraldus, lk 22.
T r u u p õ l d, Irma 1937. Aadi esimene armastus. Tartu: Loodus.
T r u u p õ l d, Irma 1940. Ülestõusmine. – Nädal Pildis, nr 5, lk 117–118.
T r u u p õ l d, Irma 1948. Naistepäevaks. – Õhtuleht 8. III.
T r u u p õ l d, Irma 1949. Tütarlaps kombinaadist. – Pilt ja Sõna, nr 9, lk 5, 8.
T r u u p õ l d, Irma 1980. Rohelise Päikese Maa. Tallinn: Eesti Raamat.
T õ n s o n, Helga 1970. Agu Lüüdik. Tallinn: Eesti Raamat.
Unustatud... 2005 = Unustatud mänguasjad: eesti keeles ilmunud lastelugusid 20. sajandi algupoolelt. Koost Tiia Toomet ja Eesti Lastekirjanduse Teabekeskus, toim Helen Arak. Tallinn: Tänapäev.
V e r i, Karl 1981. „Rohelise Päikese Maa” autorist. – Kommunist 13. I.
V e s k i m ä g i, Kaljo-Olev 1996. Nõukogude unelaadne elu. Tsensuur Eesti NSV-s ja tema peremehed. Tallinn: K.-O. Veskimägi.
V i i d i n g, Paul 1947. Eesti nõukogude noorsookirjandusest aastail 1940–1946. – Looming, nr 1/2, lk 84–93.
Viinakuu 2010 = Viinakuu. Alkohol eesti luules. Koost Udo Uibo, toim Priit Põhjala. Tallinn: Tänapäev.
V ä l i, Heino 1973. Kaasakõndimist meie lasteraamatu tegelasega. – Looming, nr 5, lk 842–858.
V ä l i, Heino 1975. Mallega ja Kallega. Tallinn: Eesti Raamat.
Väärtuslikke... 1936 = Väärtuslikke raamatuid tänavusel kirjanduseturul. – Uus Eesti 10. XII, lk 7–8.
Üliõpilaslaulik 2009. Koost Andres Parmas. Tartu: Tartu Ülikool." ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#343 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(77) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "1" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#344 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-01-02 14:47:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Lumivalgukeste raamatuke. Koostanud ja tõlkinud Urmas Sutrop. Tartu: Eesti Kirjandusmuuseumi Teaduskirjastus, 2016. 64 lk.
Eesti Keele Instituudi direktorina koostas Urmas Sutrop terve hulga raamatuid mitmesugustel teemadel. Nüüd Eesti Kirjandusmuuseumis töötades on ta kokku pannud folkloristikateemalise brošüüri – topeltdeminutiivse pealkirjaga „Lumivalgukeste raamatukese”. Sellesse õhukesse vihikusse on koondatud lisaks vendade Grimmide kolmele eri aegadel ilmunud muinasjutuvariandile ja kahele artiklile (mis täidavad rohkem kui pool raamatut) ka vene, inglise, suahiili ja läänejuguri (halhimongoli) muinasjutte, pealekauba veel inglise komöödia, kanada-prantsuse rahvalaul ja šveitsi muistend. Mõni neist on Lumivalgukese muinasjutuga seotud vaid kõrvalmotiivi kaudu (kolme karu lugu). Ka läänejugurite muinasjutt on „Lumivalgukesest” üsna kaugel, seevastu suahiili lugu on küll kultuuriomaselt eksootiline ja detailides erinev, kuid siiski on aafrika muinasjutus üsna palju ühiseid jooni meile tuntud „Lumivalgukesega”.
Koostaja-tõlkija kirjutab saatesõnas, et ta kasutab nime Lumivalguke alamsaksa ja Lumivalgeke ülemsaksa keelest tõlkides. See vahetegemine on arusaamatu, eriti kuna ta sealsamas kinnitab, et vennad Grimmid eelistasid (saksakeelses tekstis) alamsaksakeelset nimekuju. Aga raamatukeses ongi saksa keelest tõlgitud ainult Grimmide muinasjutte ja artikleid! Eri keeltest sedasama nime tõlkides pole siiski vaja tuua mängu erinevaid nimekujusid. Siis tuleks võib-olla leiutada uusi variante ka teiste germaani keelte puhul.
Sutrop kirjutab, kuidas tal värvide kaudu tekkis huvi Lumivalgukese muinasjutu vastu, ja loetleb allikaid, kus on selle muinasjutu motiive. Neid võib leida juba antiikaegsetest tekstidest, rääkimata eri rahvaste muinasjuttudest kogu maailmast. Saatesõnas nimetatu põhjal tundub see huvitav ja rikkalik materjal. Peatselt ongi Sutropilt ilmumas suur kogumik „Lumivalgukeste lood”, praegune „heftikene” on vaid ülipõgus sissejuhatus teemasse.
Suures raamatus vajaksid tõlked ületoimetamist ja korrektuur korralikumat lugemist. Igatahes jääme huviga ootama.
M. J.
Indrek Koff. Poeem. Illustreerinud Jüri Mildeberg. Tallinn: Härra Tee & proua Kohvi, 2016. 56 lk.
Indrek Koff. Saja rahva lood. Illustreerinud Jüri Mildeberg. Tallinn: Härra Tee & proua Kohvi, 2016. 55 lk.
Keel ja Kirjandus jälgib huviga oma toimetuse endise liikme ja nüüdse „riigikirjaniku” tegemisi. Indrek Koff on üllitanud kaks väikest ja väga ilusat raamatut juba varemgi viljeldud žanris: proosaluule, mis opereerib kusagilt tuttavate keeletükikestega, teeb nalja, aga võib-olla ütleb ka midagi enamat. Seekord võiks öelda, et ühe raamatu teemaks on kirjutamine, teise teemaks kirjandus.
„Poeem” esitab kommentaare kirjanikuelule ning kirjutamisele kui protsessile. Raamtekstideks on lastepärased värsiread, kus tegutsevad Anna ja Aadam, kes on küllap mingis suguluses aabitsast ja lasteraamatust teada päkapikkudega. Nemad kujustavadki aabitsastiilis elementaarseid kirjanikuprobleeme: „Annal on mõte. / Annal on tunne ka. / Aga sõna? / Kas Annal sõna on?” (lk 4). Veel vaadeldakse näiteks eri jookide ning eri rõivaesemete kasutegurit eri žanride viljelemise seisukohast („Mahukate ajalooliste romaanide kirjutamiseks on kõige parem / roheline tee”, lk 9), lastekirjaniku olmemuresid („Lastekirjanik kirjutab toredat lasteraamatut. / Laps segab”, lk 10) ja palju muud. Tänuväärsel kombel ei jää eritlemata ka kriitiku pained: „Säh sulle siis... / Kõik poetessid ei mahugi skaalale / huulepulk–antoonovkalõhn” (lk 32).
„Saja rahva lood” pakub omakorda kontsentraati kogu selle vaevalise kirjutamise võimalikest tulemustest: ühe- või mõnerealisi, kohati ka pikemaid kokkuvõtteid erinevatest teostest, mida nimetatakse muinasjuttudeks. Siin ei olegi päris kindel, kas tegu on autori isikliku lugemispäevikuga, mis kirja pandud aasta eest Eesti Ekspressis ilmunud kirjandusviktoriini laadis,(1) või on kõik kirjeldused siiski üksnes mõtted sellest, missuguseid muinaslugusid v õ i k s olemas olla:
„Muinasjutt lumest ja sellest, kuidas ta on inimesi tegelikult väga palju aidanud” (lk 43) või „Muinasjutt, mille jutustaja on valmis kõigeks, absoluutselt kõigeks – kui ainult laps kisamise järele jätaks” (lk 44) või „Jõuetut viha tekitav muinasjutt ahnusest. Kurat, kas see ongi siis kõigi inimeste ainuke ühine joon või?” (lk 47).
J. R.
Michel Houellebecq. Maailma vastu, elu vastu. (Loomingu Raamatukogu 38–39.) Tõlkinud Heli Allik. Tallinn: SA Kultuurileht, 2016. 88 lk.
Ajakirja Loomingu Raamatukogu 60. sünnipäeval toodi ühes pidukõnes just Houellebecqi „Maailma vastu, elu vastu” näiteks raamatust, mida ilma Loomingu Raamatukoguta kindlasti eesti keeles ei oleks. Võib-olla on see tõsi; võib-olla oleks autori praegune staaristaatus viimaks ka mõnda kommertskirjastust ajendanud välja andma seda tema noorusaegset kirjandusuurimuslikku esseed. (Akadeemilist kirjandusharidust Houellebecqil ei ole, kuigi ta tundis juba noorena kirjanduse vastu huvi ja andis ülikooli ajal välja kirjandusajakirja Karamazov.) „Maailma vastu, elu vastu” kõneleb kultusulmekirjanikust H. P. Lovecraftist (1890–1937), kes eluajal jäi vähetuntuks, kuid kelle loodud Cthulhu mütoloogia ja selle järgi joonduv fiktsionaalne maailm hiljem omas nišis kõrge hinnangu pälvisid. Eestis on Lovecrafti loomingust ilmunud neli raamatut, meie ulmekogukonna jaoks on ta kindlasti teada ja tähtis nimi ning küllap rõõmustab siinseid fänne ka selle eestinduse ilmumine. Siiski võib arvata, et see on välja antud mitte niivõrd oma iseseisva väärtuse pärast kui võimalikult täieliku maakeelse Houellebecqiana saavutamise huvides.
1991. aastal esmailmunud teosele 1998. aastal kirjutatud eessõnas ütleb autor ise, et kirjutas teose „teataval kombel oma esimese romaanina” (lk 5) ning tekst on tõepoolest lennukas, poeetilises keeles. Samas on üdilt tegu siiski pigem traditsioonilise elu-ja-looming-tüüpi lähenemisega, olgugi et kommentaarid objekti elule ja loomingule ei ole päris traditsioonilised; moodsate teooriate nimesid siin suhu ei võeta. Raamatu kolm osa ei ole ei kronoloogiliselt ega temaatiliselt rangelt süstematiseeritud, kuid jämedates joontes võiks öelda, et esimene, lühim võtab kokku Lovecrafti maailmanägemise eripärad nii, nagu Houellebecq neid näeb. Teine osa käsitleb tema loomingu temaatilisi ja poeetilisi nüansse. Kolmas osa keskendub enim biograafilistele detailidele: Lovecrafti lühikesele abielule, alatisele vaesusele ning rassivihale.
Siinkirjutajal oli seda kõige huvitavam lugeda ikkagi tausta ja eeltööna Houellebecqi enese romaaniloomingule. Lovecrafti-essee esimesed laused kõlavad nii: „Elu on piinarikas ja masendav. Seetõttu on mõttetu kirjutada uusi realistlikke romaane. Me üldiselt teame, mida reaalsuselt oodata; ja meil ei ole soovi teada saada midagi rohkemat” (lk 11). Sellelt pinnalt mõtestab kirjutaja Lovecrafti loomingut antirealismina, pääsuna täiskasvanupõlves valitsevate väärtuste, „reaalsusprintsiibi, naudinguprintsiibi, konkurentsi, lakkamatute väljakutsete, seksi ja investeeringute” (lk 13) küüsist. Seesugune väärtuste komplekt tuleb Houellebecqi enese tekstidest väga tuttav ette, kuigi tema pigem kirjutab kompulsiivselt läbi just nende alusel opereerivat maailma. Ka viis, kuidas ta omistab Lovecraftile rassiviha (seda toestavad tõepoolest värvikad tsitaadid erakirjadest) ning seda analüüsib, seisab vägagi lähedal tema hilisemate romaanide arutlustele. Romaanide puhul on kirjanikul luksus jätta tekst autorikommentaarita ja lugejad juhtnöörideta ning see ongi Houellebecqile kurikuulsuse toonud. Kas erineva žanri või ka noorusidealismi tõttu leiab siinsest tekstist ikkagi n-ö alibifraase, nagu „On tõsi, et see [rassismi ja reaktsionäärluse] tee on ohtlik ega paku õieti lahendust” (lk 81). Samas on selge, et juba tsiteeritud tees „Elu on piinarikas ja masendav” ning Lovecraftile omistatav „vastikus elu vastu” (nt lk 83) on Houellebecqile enesele vähemalt mingil viisil väga hingelähedased.
J. R.
Jaan Eilart. Õitse ja haljenda. (Eesti mõttelugu 129.) Koostajad Andres Tõnisson ja Taavi Pae. Tartu: Ilmamaa, 2016. 558 lk.
Jaan Eilart (1933–2006) oli mitmekülgsete huvidega, laialdaste teadmistega ja energiast pakatav mees, kellel jagus võrdselt tähelepanu nii loodusele kui ka kultuurile. Tema ampluaast jääb mõtteloo-raamatus domineerima üks kindel telg – veendumus looduse ja inimtegevuse, eriti kunstilise loomingu, vastastikusest tihedast seotusest ning vajadus neid mõlemat kaitsta, jäädvustada. Teisisõnu rõhutab Eilart programmiliselt loodushoiu ja kultuurihoiu samaväärsust, varasemates kirjatöödes suisa ajastule omase pateetikaga, ent ka kirjanikku aimata lubava sõnasuutlikkusega. „Pühajärve looduse õpperada” on nii maastikukirjeldus kui ka üksikasjalik käsitlus teeraja äärde jäänud paikadega seotud inimestest ja nende paikade jäädvustustest kunstis, kusjuures nimeregister ulatub kohalikest elanikest kuni sel teel jalutanud maailmakuulsuste Jean-Paul Sartre’i ja Simone de Beauvoirini. Ka Eilarti enese maised rajad ei piirdu üksnes Eestiga. Tema erudeeritud reisikirjad talletavad muljeid Jasnaja Poljanast Uus-Meremaani, tema mõttekäigud viivad kodu- ja välismaise kokku, rõhutavad väikerahva tähtsust ning vastutust oma loodusvarade kaitsmisel globaalses mastaabis: „Loodus on kodune. Ja loodus on kosmopoliitne” (lk 80); „Lahemaa eriline põhjamaalikkus on meie hoida kõikide rahvaste jaoks” (lk 84). Ent kõik algab kodust, ning kodu-uurimise eestkõnelejana oli Eilart ületamatu.
Zootehnikat, metsandust ja botaanikat tudeerinud Eilart kirjeldab oma erialastes töödes maastikku selle ajaloolises kujunemises ja taimestiku rändeid, unustamata ka kohapärimust ja viidates alati oma eelkäijatele ning paikade kajastustele kunstiloomingus. Nt Toomemäge kirjeldab ta küll loodusteadlase keeles ja teadmistega, kuid tsiteerib ka Tuglase novelli „Poeet ja idioot” (lk 59), mille tegevus toimub K. E. von Baeri samba läheduses, jättes aga mainimata Grenzsteini maja, millele sihilikku vihjet on märganud teine Jaan ja naaber mõtteloos – nimelt Undusk. Ometi kiskus Eilarti sulg unustusest välja palju sinna väevõimuga surutuid.
Suur osa kogumiku artikleid on ilmunud 1950.–1960. aastail, kohati vajanuks need täpsustavaid märkusi: nt kus asus Tartus „praegune Komsomoli tänav” (lk 61) ja mis nime kannab see nüüd. Ent see on köömes, kes tahab, see mõistab.
Tartlasena esineb Eilart nõukogude ajal visionäärina ja ulja unistajana, olles otsekui väljaspool oma aega. Kahtlemata polnud kõik unistused määratud täituma. Poolsajandi eest ilmunud artiklis „Ülikool on Tartu kese” näeb ta vaimusilmas ülikooli peahoones vaid filoloogilise kallakuga kateedreid, praegune tegelikkus on midagi hoopis vastupidist.
Omaette väärtuseks on tsükkel „Kaasteelised”, mis koosneb mälestuskildudest ja järelehüüetest paljudele kultuuritegelastele, kellega Eilart lähemalt kokku puutus: August Sang, Kersti Merilaas, Albert Üksip, Voldemar Panso, Erni Krusten, Debora Vaarandi ja muidugi Friedebert Tuglas, kelle selja taga on Eilart teinud autosõitudel mööda Eestit väärtuslikke märkmeid. Koostajate õnnestunud panus on muuhulgas ka kokkuvõtlik saatesõna „Jaan Eilarti pärand”.
JANIKA KRONBERG
Methis. Studia humaniora Estonica 2016, nr 17/18. Võrdleva kirjandusteaduse erinumber. Koostajad, toimetajad Liina Lukas, Leena Kurvet-Käosaar. Tartu, 2016. 252 lk.
Võrdlevale kirjandusteadusele pühendatud Methis on tavapärasest veidi pidulikum (millega küll ei klapi kuidagi soliidsust õõnestavate trükivigade lubamatult suur hulk), seda rõhutab juba väline ilme – sümpaatsust lisav ümbrisriba, mis tõstab esile professor Jüri Talveti. Pool ajakirjanumbrist ongi koondunud tema 2015. aasta lõpus tähistatud 70. sünnipäeva ümber, kätkedes artikliversioone konverentsil „Maamesilasena maailmas” peetud ettekannetest. Viimaste lühitutvustused on KK veergudel juba ilmunud,(2) jäägu need siin kordamata. Ent erinumber on silmas pidanud veel kaht tähtpäeva. Samal, 2015. aastal möödus 35 aastat maailmakirjanduse eriala asutamisest Tartu Ülikoolis ning osa artikleid „visandab maailmakirjanduse ja võrdleva kirjandusteaduse institutsionaalseid ja intellektuaalseid trajektoore” (lk 4). Aastal 2016 sai 33. numbrini jõudnud võrdleva kirjandusteaduse ajakiri Interlitteraria 20-aastaseks – viimase sündi ja käekäiku valgustavad asutaja ja peatoimetaja Talvet ning tegevtoimetaja Katre Talviste kirjanduse-Methises esmakordselt esinevas intervjuu rubriigis (korra on intervjuu ilmunud teatriteaduse erinumbris). Täiesti uueks lisanduseks on aga konverentsiturismi saadus: Inga Sapunjan kirjeldab Rahvusvahelise Võrdleva Kirjandusteaduse Assotsiatsiooni (ICLA) aastakongressi Viinis. Ülevaade on muide väga informatiivne just muus vallas peale teadusettekannete, alustades küsimusest „Mis on ICLA?”, võttes kokku kongressi külalise Herta Mülleri loomingu tähtsuse ning vahendades muljeid ka konverentsilinnast.
Juba teist köidet järjest(3) tekitab küsimusi Methise teooriavahenduse rubriik. Paneb mõtlema, kas Erich Auerbachi pigem praktilise suunitlusega arutlus maailmakirjandusest ja selle filoloogia ülesannetest, humanistlikust mõtteviisist, ajaloolis-perspektiivsest meelest ning ajaloolis-sünteetiliseks kirjandusvaatluseks nimetatavale meetodile sobiva lähenemisnurga valiku vajadusest ikka kuulub rangelt võttes teooria rubriiki, eriti kuna tekst ise rõhutab suurte üldistuste vähest kasulikkust kirjanduse uurimisel: „Hea lähenemisnurk olgu täpne ja konkreetne, abstraktsed korrastavad kategooriad ja tunnusmõisted selleks ei sobi.... [---] Lähenemisnurgaks ei peaks olema midagi üldist, mis sobitatakse objektiga väljastpoolt” (lk 224).
Artikleist, mis ei ole lähtunud mingist tähtpäevast ning esindavad lihtsalt „parimal moel Eesti võrdleva kirjandusteaduse ... praktikat” (lk 4), võiks huvitava idee tõttu (eirates lahjat lõppjäreldust) esile tõsta Kadri Naanu uurimuse orjanarratiividest, mis visandab võrdluse kahe väga erineva kirjandustraditsiooni, Aafrika-Ameerika ja eesti autorite (Eduard Vilde) meetodeist ja vahendeist, mida kasutatakse lugejate veenmiseks tekstide või minevikutõlgenduste tõeväärtuses. Eriti aga väärib esiletõstmist Epp Annuse artikkel „Armastusest: tõerežiimid, kultuurilised kujutelmad ja kehaline ilmakogemus”, mis lähtub teesist, et armastuse tunne on lahutamatu selle tunde sõnastamise ja mõistmise viisidest, ning kaardistab lennukalt ka pingeväljad erisuguste armastusmudelite vahel kirjanduses. Kirjandusteaduslik pärl, millesugused võiksid sagedamini lugejarõõmu pakkuda.
B. M.
Ain Kaalepi elik O. Muusapoja kirjanduslikke marginaale käsitlev artikkel alapealkirjaga „Nooruse kihermeid I” ilmus Keele ja Kirjanduse 2016. aasta juulinumbris. Püüdsin selles lähilugevalt avada ridadevahelist ironiseerivat retoorikat, mida võib nimetada ka ametlikku ideoloogiat kritiseerivaks vastupropagandaks. Ühelt poolt oli tuntust koguval literaadil täita tähtis missioon: harida uut põlvkonda eesti ja maailma väärtkirjandust tähtsustades, antiigist kaasaegse pulbitseva sõnakunstini, sest esteetilised teadmised olid sõjajärgses Eestis defitsiidiks kujunenud. Teisalt, kasutades klassikalist Aisopose keelt, edastab autor teadlikule lugejale sõnumeid ühiskonnale kallitel motiividel: keelatud või poolkeelatud kirjanduse, Eesti tsenseeritud ajaloo ja kultuurimälu kohta, naeruvääristades vulgariseerivat kunsti- ja elumõistmist, mille ta võrdsustas rumalusega. Autor on ise nimetanud oma olupoliitilist taktikat „värvi näitamiseks”: nõukogulikke fraase ja motiive nagu Trooja hobuseid tarvitades saatis ta sageli hoopis vastupidiseid signaale, kus takkakiitmisest sai sarkastiline laitus. Selline peidetud või poolavalik salakaup ei teeninud teps mitte nõukogude, vaid kultuurilise vastupanu huve. Kaalepi silmakirjalik vastudemagoogia turgutas rahvuse vaimu, kuigi ka pinnapealne eksitav vastuvõtt oli paraku võimalik. Nooruses ilmunud kihermete-sarja katkemine 1970. aastal tähistab ühtlasi poliitilise sulaaja lõppu.
Krapsaka kolumnisti ärgitusel ja toonase suhteliselt vabameelse Nooruse toimetuse soosimisel võtsid kihermete žanri ja nime omaks ka luuletaja Paul-Eerik Rummo ja tema vanem õde, teatriteadlane Lea Tormis. P-E. Rummo esialgseks legendiks oli dialoogi pidamine O. Muusapojaga. Sestap avaldas ta oma esimese pala mängulises stiilijäljenduses kui Q. Muusapoeg (1967, 1); seejärel võttis aga Hamleti hingesugulasena endale peiarinimeks Poor Yorick. Kokku ilmus temalt paari aasta jooksul seitse kiherdust (1967–1968). Ka teatrikihermete autorilt L. Tormiselt ilmus Üle Rambi varjunime all kokku seitse lavaelu jooksvat peegeldust (1967–1970), kuivõrd üks kaastöö jäeti siiski avaldamata (vt ka Tormis 2006: 58–63). Kuid samasse konteksti kuuluvad kahtlemata ka tõusva värsiteoreetiku Jaak Põldmäe kuus „Poeetika kooli” loengut (1968), mis samamoodi kiherdasid strukturalistlikult avastavat elevust. Oldi noored, otsimas ja põnevil: õpetaja ees vaevu neljakümnene, õpilased kahekümne viie aastased, targa daamiga nende vahepeal.
Hiljem võetakse Nooruse mõttelise järeltulija, värske ajakirja Vikerkaar peatoimetaja Rein Veidemanni ärgitusel – kes sellist harivat ja väljaannet köitvalt sisustavat missiooni kahtlemata oluliseks pidas – kihermete ja poeetika kooli jälg uuesti üles.(1) Nii asutatakse uues üllitises rubriik „Lugeja kool”, mida sisustab peatselt teed jätkava ajakirja Akadeemia (1989) taasasutaja, mentor Kaalep ise (kokku viis kirjutist: 1986–1987; aga ka 1989). Semiootik ja värsiteoreetik Mihhail Lotman hakkab Põldmäe jälgedes omakorda läbi viima „Poeetika lühikursust” (kokku seitse loengut: 1986–1988). Ka kirjandusteadlane Peeter Olesk, kes oli ajakirjas Keel ja Kirjandus avaldanud tekstoloogilisi „lugemisnopmeid” (1979), kannab oma marginaalide nimetuse ja vormi üle Vikerkaarde (kokku seitse käsitlust: 1987–1988). Žanrisuguluses kihermete ja nopmete pealkirjade tähendusväljad on ajastuile iseloomulikud: kui esimesed pakatavad idanemise õhinast, siis viimased on akadeemiliselt ja vähesuhtlevalt järelnoppivad.(2) Samuti võib Linnar Priimäe tarkusesarja „Lendlaused. Püsimõtted” pidada osaliselt kihermete žanri järelmiks Vikerkaares (1986–1989).
Paul-Eerik Rummo meenutab:
Nood „kihermed” olid minuteada Ita Saksa algatus, kes tollal Nooruses töötas. Ain tegi neid üsna kaua, kuni [---] otsis, kellele missioon üle anda. Ma ei tea, kas ta püüdis veel kedagi värvata või torkis ainult mind; väga käigu pealt ma seda külge ei võtnud, tajudes oma võrreldamatult kehvemat eruditsiooni ja ka labiilsust vältimatu diplomaatilise tooni hoidmisel, mis oli vajalik just samal ajal ideoloogiliste kruvide taas-kinnikeeramise lähenemise õhustikus. Mäletan, et tegin vastuettepaneku kirjutada vaheldumisi [---] selline üle kuu käivate repliikidega dialoog, mis olnuks ju omast kohast tore, jäi vist tekkimata [---] Igatahes väga kaua ma oma esimese looga jokutada ei saanud, sest järjekordne number ootas teksti. Lõbustasin end sellega, et püüdsin esimese, n-ö üleminekuloo, kirjutada Aini maneeris ja allkirjaks sai Q. (pro O.) Muusapoeg. Järgmised tulid siis Poor Yoricku nime all, mu pärisnime kõlasarnasuse alusel. Meelde on jäänud Jaak Kangilaski nali (erasuhtluses), et see nimi tähendavat pori-orikat – vist selle mõttega, et kõrge kultuurharidusliku missiooni asemel keskendusin liialt Ranneti jms ametliku jama ironiseerimisele (poris tuhnimisele).
Naljakal viisil kukkus välja, et mõnda aega oli see kultuurikommentaaride nurgake „Nooruses” justkui perekondlik ettevõtmine, kuna Üle Ramp, nagu tead, oli mu õde Lea Tormis. Pseudonüüm tulenes tollal moes olnud teatrikriitika žargoonist, et kas teatritegijate ponnistused ja ideed ikka jõuavad „üle rambi” publikule pärale.
Mõne aasta eest oma Ilmamaa-kogumikku koostades oma kirjutisi üle vaadates otsustasin nood kihermed raamatust välja jätta kui liiga juhuslikud ja päevakajalised, mis nõuaks taustakommentaare suuremas mahus kui nad ise on. Niisiis üsna sama hoiak mis Ainil. (E-kiri A. Merilaile 14. V 2016)
Rummo sõnul ta tsenseerimisjuhtumeid kihermete „[p]uhul eriti ei mäletagi. Võibolla mõne üksiku väljenduse osas” (e-kiri A. Merilaile 14. V 2016). Siiski koges näiteks Lea Tormis ka poliitilist abjektsiooni. Nimelt lükati 1969. aasta hakul tagasi tema ülevaade Evald Hermaküla ja Jaan Toominga ekspressiivses dramatiseeringus laineid löönud Gustav Suitsu luuleõhtust „Ühte laulu tahaks laulda”. Oma mõttelookogumikus kommenteerib auväärt teatriuurija seda juhtumit nõnda:
Kirjutamise ajal (1969) oli toimetus sunnitud planeeritud loo tagasi lükkama, kuna „instantsid” ei tahtnud ebatavalisele lavastusele (mida tagantjärele on peetud tookordse teatriuuenduse stardipauguks) ülearu tähelepanu osutada. Sama aasta juulikuistes „Teatrikihermetes” sain siiski viidata ebaloomulikule olukorrale teatrikatsetuste ümber, ja ühe lõigukese ka Suitsu-õhtule pühendada. (Tormis 2006: 519)
Niisiis – muusapojapojad, mida nemad siis kiherdasid?
Paul-Eerik Rummo alustas Q. Muusapoja (1967) nime all oma eeskuju stiili järele aimates – miska lugeja võis allkirjas ka lihtsalt trükiviga oletada. Ta püüab ühele tihedale leheküljele ära mahutada tema silmis kõige peamise eelmise aasta kirjanduselu kohta. Esmatähtis oli kaua aega avaliku tähelepanu alt eemal hoitud Betti Alveri juubeli rohke ja soe tähistamine (esile tõstetakse Ott Kangilaski ja Mari Tarandi sõnavõtud; Kaalep ise oleks küll tõrkunud kuuekümnendat aastapäeva juubeliks nimetamast, vaid hoidnuks kinni juutide viiekümne aasta kombest...), tema valikkogu „Tähetund” ja uute luuletuste ilmumine Loomingus. Alveri kui saksakeelse Petersoni ja Kreutzwaldi vahendaja motiiviga tunnustab Rummo ka üldisemalt suurenenud huvi meie varasema kirjandusloo vastu, seda nii akadeemiliste uurijate kui ka kirjanike poolt (Jaan Kross, Andres Ehin). Minevikunostalgia avaldub ka meie igaühe illimarilikus lapsepõlves (Saint-Exupéry, Antti Hyry).
Oma teise kaastöö, juba Poor Yoricku (1967a) nime all, pühendab Rummo kirjanduse asemel kirjanduselule: elu on elu, aga ka kirjandus on elu, kuid kolmandaks on veel üks elu – kirjanduselu. Viimane hakkab tooni andma siis, kui kirjanduse mässuaeg kipub mööda saama ja pöördutakse teoretiseerimise ning arutlemise poole. Dialoogisoovis Kaalepiga jõuavad trükki ka Muusapoja suhtes kriitilisemad toonid, motiiviks näiteks epigoonide küsimus, mis tõukub akadeemilise kirjandusloo teisest köitest ja Teet Kallase kriitilisest suhtumisest Sirbis ja Vasaras. Sõiduvees originaalloojad kalduvad loomulikult antiepigooniat toetama, kuigi, nagu näitas mõnda aega tagasi ka Pille-Riin Larm (2011), on meie kultuuriloos epigoonide kui lugupidavate järeltulijate küsimust liiga ühe vitsaga löödud. Esmalt on autor vihjelisem:
Üks Parkinsoni seadusi näitab, et kui mingi organisatsioon oma hoone valmis saab, on ta ise juba lagunenud ja mõtte kaotanud. Kui keegi juba väga hästi kirjutama on õppinud, siis on tema kauasest õppimisest saanud kätteõpitus ja kummitama hakkab salongsus, sõnaraamatu riimiseadmine ja muud hirmsad asjad, millest jällegi ka päriskirjanduses iial puudust pole. Jah, epigoonid kuuluvad kirjandusellu. Kuid nad tahavad kuuluda ju kirjandusse. Milles on asi? (Poor Yorick 1967a: 48)
Kuid seejärel on ta päris otseütlev kaalepiliku autoriteedisõltuvuse surve vastu, mainides samal ajal, nagu muuseas, ka jumalat ja usku kui midagi igapäevast ja kultuuris tavalist, millega võiks viimaks ilma hurjutamata jälle ära harjuda:
Juba olemasolevat kirjandust võetakse liiga tõsiselt. Ja oleks veel, et klassikat – ei, veel enam sedasama „jooksvat kirjandust”. Epigoon saab sellest, kes samas tunneb end kutsutuna kirjanik olema ja samas vaatab kirjandusele väga alt üles: kus nüüd mina!... Ja siin tahan ma ka Muusapojaga norida. On hea, et suunatakse lugejaid hea kirjanduse juurde, õpetatakse sellest lugu pidama. Kuid minu arust süstib Muusapoeg oma lugejaisse ka pinguldatud, pidurdavat aukartust kirjanduse ees. See näib mulle ekslikuna ajakirjas, mille iga teine lugeja on potentsiaalne suleproovija. Ime siis, kui „kirjanikuks hakates” püütakse targa näoga järele teha seda, mida kõrge kirjandus ees teeb – ja mitte avastada uut kirjandust iseeneses ja oma elus! Kas see pole Muusapojast pisut ebapedagoogiline? Noor inimene kaldub niikuinii autoriteete jäljendama. Kui teda selles veel eriti toetada, võib tekkida kramp ja mask – ja see’p see epigoonlus ju ongi. Õige usklik usub jumalat, mitte usku ennast. Õige kirjanduseaustaja usub elu, mis on kirjanduse objektiks nagu jumal usu objektiks. Ja püüab teha elavat kirjandust. (Poor Yorick 1967a: 49)
Rummo kommenteerib neid aastatetaguseid kriitilisi toone: „Mingit vähegi põhimõttelisemat poleemilisust polekski saanud vähemalt avalikult endale lubada isegi nonde aastakeste suhteliselt vabamates oludes, sest see oleks olnud rinde lõhestamine” (e-kiri A. Merilaile 14. V 2016).
Rummo kolmas kihermete tekst on „kirjanduse naabermailt” (Poor Yorick 1967b), kus filmistsenaariumi ja näidendi vormi mainimise juurest jõuab ta ruttu tulipunktini: luule deklameerimine ehk Mati ja Ela Undi kaheosaline lavastus Juhan Liivi ja Paul-Eerik Rummo tekstidele „Suits pööriööluhtadelt” Vanemuise õppestuudios. Nimelt langes kompositsiooni esimene, Mati Undi dramatiseeritud osa avaliku kriitika alla (Ü. Taavas = Vambola Rähn, J. Unt jt): „suits läks silma”, „mattis leegi”, Juhan Liivi alandamine hullumajas, luule kaotsiminek ehk „ära teatraliseerimine”... Rummo kaitseb sõpra: ei maksa sattuda hubasuse ja ilu silmakirjaliku nautimise lõksu (kuhu vahel satub ent ka Mati Unt ise koos tema loomingu tõlgendajatega nagu kes tahes meist), sest loodi „kvalitatiivselt uus tervik”:
Luuletuste ja monograafiakatkendite valik ning esituslaad on siin täiesti allutatud kompositsiooni üldisele ideekavatsusele. [---] ...selletaoline kompositsioon on o m a e t t e teos, mida ei saa vaadata temas kasutatud detailide tasandilt. (Poor Yorick 1967b: 75)
Neljas Poor Yoricku refleksioon (1967c) tutvustab „maailma-mainega professori Juri Lotmani” ja Leningradi kirjandusteadlaste autoriteedi kattevarjus vene sürrealiste-absurdiste Konstantin Vaginovi, Daniil Harmsi ja Aleksandr Vvedenskit ning mainib kogu Moskvat haaranud jutuainet: „Meister ja Margarita”. Hoolimata karmist kevadisest rajuilmast läks Alatskivil süda soojaks Liivi preemia väljakuulutamisel Betti Alveri luuletuse „Tähetund” eest.
Viies vaatlus (Poor Yorick 1967d, 8) võimendab (juba kümneaastase ja 500-numbrilise) Loomingu Raamatukogu regulaarsuses sugenevat muljet, et meie oma algupärandeid hakati tasahaaval üha enam tajuma maailmakirjanduse nõudlikul taustal. Nii satuvad John Waini „Onukese” kõrval positiivselt võrdlusesse Enn Vetemaa „Pillimees”, samuti kui Sławomir Mrożeki „Tango” dramaatiline ning Jaan Kaplinski „Tolmust ja värvidest” lüüriline mina: sarnane on „ideeliste pidemeotsingute pinge”, „suure hulga võimaluste läbiproovimine”. Ka Mati Undi „Elu võimalikkusest kosmoses” vastab samamoodi maailmakirjanduse standardeile (Poor Yorick 1967d, 8: 75): „pingeline atmosfäär”, „tugev lüüriline, „isiklik” toon”, „kogu südamega asja juures olemine”, „varitseva resignatsiooni tunnused”. Autor resümeerib: „Oleme ikka ühed romantikud küll.... [---] ...pigem näidendi tegelased, kaasategijad, kui näitekirjanikud või vaatajad” (Poor Yorick 1967d, 8: 75).
Rummo kuuendad kihermed (Poor Yorick 1967d, 11) alustavad nentiva ohkega „Suur tähtpäev on seljataga”, sest äsja kohustati rongkäigus marssima poole sajandi möödumise tõttu Oktoobrirevolutsioonist. August Eelmäe koostatuna ilmus seks puhuks „Tervitus tulevikku” – valimik „eesti nõukogude autorite kodanikuluulet”. Seega kandubki jutt antoloogiatele, mida koostatakse mitmeid-setmeid nii maailma- kui ka kohalikust kirjandusest. Kui neist ja veel puuduolevaist tehakse ikka juttu, siis palju harvem nähtus on aga veerg Tallinna Noorte Autorite Koondise almanahhist „HEES”, mis sisaldas Leelo Tungla, Tiit Ehala, Karl Ahki, Astrid Reinla, Edward O’Meni, Jüri Üdi, Toomas Vindi, Joel Sanga, Kalju Lepiku ja Tõnis Vindi kaastöid. Almanahhi põhitooni iseloomustab Rummo meelest „ühe luuletuse pealkiri „See meie lapselik traagika””, mis on kohati „tonditegemine”, „kohati enesehävitamiseni minev eneseiroonia” (Poor Yorick 1967d, 11: 75). „Lillekimpude”-jutu järelmina võetakse taas üles poleemika O. Muusapojaga (1967, 9: 75), kes ei olnud rahul Kaplinski lüürilise mina ja „Tango” peategelase kõrvutamisega. Poor Yorick pareerib: mõlemaid siduvat siiski „umbusk „paksude vabade kunstnike” vastu”, kelle jaoks on „estetistlik-eksperimenditsev mäss” ainus tee mitte leppida olemasoleva maailmakorraga. Kuid skeptilisi ja kriitilisi võimalusi on teisigi, mis võivad viia „uue konstruktiivsuseni”. Kaplinski seisvat sellel teeotsal, mis viib kaasvõitleja kokkuvõtteni: „See ju panigi Muusapojale suhu sõnad „otse programmiline sihikindlus”, nii et põhilises oleme nähtavasti ühel nõul” (Poor Yorick 1967d, 11: 75).
Poor Yoricku viimaseks ülesastumiseks selles žanris jäi „Kirjanduslikke kompleksi- ja absurdikihermeid” (1968). Ta peab iseenese kõige suuremaks kompleksiks provintsihirmu: „Kuni me ikka tõesti pole kõiges maailmastandardite tasemel, seni ei aita see tuhkagi.” Näiteks toob ta absurdidramaturgia, mis maailmas ammu levinud ja osalt meilegi jõudnud: „Tango”, Eugène Ionesco „Ninasarvik”, Samuel Becketti „Viimne helilint”. Kuid tõlked üksi ei päästa, kui uudseid aspekte ei kodustata. Tänada tuleb aga Egon Ranneti „Kriminaaltangot”, mis „valmistas meile tõelise näärikingi”. Kõik tunnused on Ranneti draamal olemas: „Absurdidramaturgia ironiseerib automaatset keeletarvitust”, seal „on ikka tegemist mingi metafüüsilise idee esitamisega” (ETKVL-i röövlitest ja valuutaga hangeldajatest koosnev kriminaaljõuk kasvab „irreaalseks jõuks”), „iseenesest tõsised mõtteviisid muutuvad koomilisteks”. Rummo võtab referaadi kokku: „Ruum ei luba peatuda kõigil rikkustel. Seepärast tagasi komplekside juurde!” Ta kahtleb, kas suudavad meie teatrid teistlaadi kogemust mängida. Lõpulause küsib retooriliselt: „Kas meie tõsiolustikuliste näidendite või õilsaid ideid plastiliselt esitavate mõttetükkidega harjunud publiku enamik märkab selles kätketud olemuslikku irooniat?” Selle varjatud sarkastilise puändiga – kuidas peaks tegelikult lugema eelnenud ridu ehk õeliroonilises stereofoonias – lahkub „poriorikas” Poor Yorick kihermete pöörisest.
Jaak Põldmäe „Poeetika kooli” esimeses loengus (1968, 1) kõneldakse keelest kui kunsti erilisest materjalist. Selgelt tuleb esile formalismi ja strukturalismi viimane sõna, lähtumine jakobsonlikust poeetilise funktsiooni ja kultuurisemiootilisest teisese mudelsüsteemi teooriast, mille eestikeelseid esmasõnastusi siin allajoonitult kohtame:
Et sundida kõnet kandma poeetilist informatsiooni, tuleb teda täiendavalt struktureerida, töödelda sõltuvalt autori kavatsustest mingis kindlas suunas, kasutades paljude põlvkondade luulepraktikas väljakujunenud keele deformeerimise võtteid (või luues uusi). See nõuab kõigepealt head keeletundmist, kuid samavõrd ka poeetilise tehnika täiuslikku valdamist. (Põldmäe 1968, 1: 70)
Värsiõpetlane võtab kohe käsile luule rütmi probleemi, mis lähtub eeskätt silpide omadustest, nende rõhkudest või vältustest:
Luuletuse kui terviku rütm tekib kõne kõigi tasapindade – häälikute, silpide, sõnade, lausete – elementide järjestamisel või ülesehitamisel kasutatud rütmiseerimisvõtete koosmõju tulemusena. Siiski tõstetakse värsiteoreetilistes kirjutistes esile ühte – nimelt häälikute tasapinda, sest luule ja mitteluule eraldamise ainsaks põhjendatud kriteeriumiks osutub teose häälikulise koosseisu korrastatuse aste (muidugi ei saa selle põhjal eristada head luulet halvast). Kui lugeda mingit tarbeteksti, pole raske märgata, et lause või lehekülje ulatuses järgnevad sõnarõhud üksteisele ilma mingi kindla korrata. (Põldmäe 1968, 1: 70)
Meetrilises luulekõnes on rõhu- ja intervallisilbid niisiis korrapärastatud, proosakõnes mitte. Vastavalt sellele toimib meie luules kolm põhilist värsisüsteemi – silbilisrõhuline, rõhuline ja vabavärss –, mille kõrval saab aga harrastada ka välteid arvestavat värssi, seda regivärsi või antiikluule jäljendustes. Loomulikult tutvustatakse ka põhilisi silbilisrõhulisi värsimõõte – jamb, trohheus, daktül, amfibrahh, anapest – ehk värsijalgu, mille mõistest ei olnud Põldmäe siis veel üle kasvanud. Samuti kõneldakse värsside pikkustest, sõnade kaasrõhkude kasutamisest ning rütmi varieerimisest ja mitmemõõdulisest reeglite purustamisest.
Teises loengus (Põldmäe 1968, 2) tutvustatakse meie teisi meetrumivõimalusi. Esmalt rõhulist värsisüsteemi, mis läheneb vabavärsile, mis omakorda läheneb tavakõnele. Kasutades Ain Kaalepi (1959) termineid, iseloomustatakse taktoidse rütmiga vabavärssi kui rõhulisele süsteemile lähedast, süntaktilise rütmiga vabavärssi aga kui lauserütmile lähedast luulekõne esitusviisi. Vabavärsis kasvab seega tavameetrumi kadumise tõttu pauside ja siirete mõjukus, mis muutuvad põhiteguriks rütmi kujundamisel, kuivõrd värssi ei organiseeri enam rõhuline ega silbiline korrapära. Kvantiteeti arvestavast luulest käsitletakse loomulikult regivärsireegleid ja lühikeste ning pikkade pearõhusilpide olemust. Regivärsi raskesti ületatavaks uuskäsitsuseks peab autor Gustav Suitsu poeemi „Lapse sünd”. Erinevalt regivärsist ei arvesta antiikluule ainult rõhusilpide, vaid kõikide silpide pikkust, mida mõõdetakse moorades: lühike üks, pikk silp kaks moorat. See võimaldas antiikluules tarvitada kogunisti kolmekümmet eri liiki värsijalga, millest Põldmäe tutvustab vaid trohheust, daktülit ja spondeust. Tavalugejale vastu tulev populariseeriv valikulisus on neis loengutes ilmne, kuid heksameetrit ja eleegilist distihhoni peab ikkagi tutvustama – kuigi raske oleks kellel tahes viimast vormi sama meisterlikult viljeleda kui Ain Kaalep oma „Väikestes eleegiates”.
Kolmas koolitund (Põldmäe 1968, 3) on pühendatud lõppriimile, mis meie luulesse sigines saksa kirjameeste eeskujul. Tuuakse esile lõppriimi põhitunnused ja erinevad paiknemisviisid, iseloomustatakse irdriimi eri vorme, murd-, liit-, rõhu-, homo- ja identriime. Riim on kaasaja meetrilise luule peamisi heakõlavõtteid.
Loogiliselt jätkab neljas konspekt (Põldmäe 1968, 4) muude instrumenteerimisvõtete tutvustamisega, lähtudes häälikuid eristavast foneetikast, mille kombineerimine loob algriime, helimaalinguid ja -jäljendusi, häälikusümboolikat ja poeetilist etümoloogiat, kõlade kuhjumisi, nimemänge ja glossolaaliaid, olgu traditsioonis või eksperimendis.
Eelviimane osa (Põldmäe 1968, 5) tutvustab põgusalt reeglite rikkumiste poeetikat XX sajandi kirjanduses: vabavärsis, stroofideta või vabastroofidega luules, riimivabadusi – kõik selleks, et väljendus muutuks nõtkemaks ja mõtte suhtes täpsemaks. Siiski ei loobuta teoreetiku arvates ilmselt kunagi ka rangematest vormidest, sest see distsiplineerib ja tekitab väljendusnaudingut, sellal kui liigsõnauputus mõjub mitteluuleliselt. Põldmäel on sealjuures kahju, et Paul Rummo koostatud suurantoloogia oli rajatud peamiselt tekstide sisule, nii et me varasema luule mitmekesine vormistik ei tule paksust köitest paraku kuigivõrd esile. Tutvustamisväärseks peab ta eeskätt sonetti, mis on ilmselt kõige nõudlikum luuleliik nii vormis kui ka sisus, samas eksperimendialdis. Selle kõrval iseloomustab ta pisut ka trioletti, rondood, gaseeli ja rubaiid, muidugi moeröögatusi haikut ning tankat (silbilist värsisüsteemi kui sellist siiski otseselt mainimata), ent ka Sappho ja Alkaiose stroofe. Ära ei unustata ka graafilisi eksperimente ehk tekstide pildilisust (Sass Suuman jt). Järjest enam levivat kollaažitehnikat iseloomustab ta Ilmar Malini, Arvo Pärdi, Ain Kaalepi ja ansambli Collage näitel.
„Poeetika kool (VI)” (Põldmäe 1968, 6) on pühendatud häälikuliste ja süntaktiliste deformatsioonide vaatluste järel aga troopidele ehk tähenduslikele ülekannetele. Lähtutakse võrdlusest ja selle vormidest, liigutakse metafoori ja metonüümia ning nende alaliikide iseloomustamise juurde (tabu, ümberütlus, laiendatud ehk realiseeritud metafoor, isikustamine, oksüümoron, sünekdohh), unustamata siiski ka värvikaid epiteete, mis küll ei ole troobid nagu võrdlusedki, aga kõnekujundid ikka. Nii jõutakse tagasi esimeses loengus sedastatu juurde: kunst deformeerib tegelikkust, muudab selle tinglikuks, et tuua oma ideed paremini esile. See võib välja viia nii assotsiatiiv- kui ka nonsenssluuleni, mida leidub juba meie rahvaluules, kus „lammas läks laudile munele”.
Kolme aasta pärast, 1971, kaitses Jaak Põldmäe väitekirja „Eesti värsisüsteemid ja silbilis-rõhulise värsisüsteemi arengujooni XX sajandil”, millele Tartu Riikliku Ülikooli nõukogu omistas filoloogiakandidaadi asemel filoloogiadoktori kraadi. Kõrgem atestatsioonikomisjon Moskvas võttis omale viis aastat mõtlemisaega, ent ei jäänud ülikoolis tehtud otsusega nõusse: 1976. aastal kinnitati Jaak Põldmäe siiski vaid filoloogiakandidaadiks. Masendunud tippfiloloog lahkus meie seast 12. novembril 1979. aastal. Uute kiherdusteni pidi veel ühe põlvkonna jagu kannatama.
[1] Rein Veidemann meenutab (e-kiri A. Merilaile 16. V 2016): „Nooruse kihermete ülevõtmine Vikerkaarde pidi kindlasti toimuma assotsiatiivse resonantsina, mitte kavakindlalt ega teadlikult. Lihtsalt, selline oli algusest peale minu plaan, kuidas sisustada ajakirja teist poolt. Rubriike sai ülemääragi palju ja kolleegium kahtles sellises kuhjatuses. Aga kuna olid entusiastlikud tegijad, siis läks innukalt ka nende täitmiseks. Uskumatu tõesti, et nii Kaalep kui ka Mihhail Lotman, lisaks Priimägi, Olesk minuga kampa lõid, ehkki võisid ju kahelda, kas selle ülalt asutatud uue noorteajakirja suunitlus Veideka vedamisel ikka ideoloogilisele survele vastu peab. Aga oli ju aasta 1985 (siis tegelikult alustasin ajakirja maketi ja rubriikide kavandamist ning kaastööliste „värbamist”) – perestroika ja uus hingamine!”
[2] Rein Veidemann (e-kiri A. Merilaile 16. V 2016): „Iseloomustus peab paika. „Akademiseerumine” lõpus tulenes sellest, et n-ö üldine rahvavalgustus liikus nišistumise suunas. Kõigi seesuguste tekstidega on enamasti nii, et kõigepealt pead lugejale heitma meelitava/põnevust tekitava „lasso”, ahvatlema teda kaasa tulema, et siis teda seal aina keerulisemaks minevate käsitlustega kinni hoida. Uudistajate ja teadatahtjate loomulik kadu muidugi jääb. Aga jääb ka nišš. Samal ajal avardusid võimalused teoreetilise kirjanduse taaspublitseerimiseks, ingliskeelse erialakirjanduse lihtsam jõudmine Eestisse. Tõlkisime visalt Juri Lotmani „Kultuurisemiootikat” (ilmus 1990) – märgilise tähendusega pööre eestikeelsel kirjandus- ja kultuuriteoreetilisel väljal.
Kihermed mõjusid mulle endale valgustavalt. See oli mullegi „poeetika kooli” astumine. Ja oleksid tänagi sobivad (enese)harimiseks. Olen mõnikord uuesti üle lugenud. Milline süsteemsus valitseb Mihhaili „Poeetika lühikursuses”! Ja vaimulend Linnaril ja kütkestav Ain! Olid ajad, kui metakirjandustki tehti õhinal ja metakirjanduslikud tekstid pildusid sädemeid!”
Keywords: Paul-Eerik Rummo, Jaak Põldmäe, criticism, marginalia, Estonian literature, world literature, subtext, poetics, 1960s
This entry is a continuation to the article „Sly Ain and the Old Heathen: Literary Marginalia in the „Noorus” Magazine of the 1960s, Part I (Keel ja Kirjandus 2016, 7: 489−503), which discussed the educating literary commentary published by mentor Ain Kaalep alias O. Muusapoeg ’lit. O. Son of the Muses’ in the 1960s editions of the magazine Noorus („Youth”). It highlighted the rhetoric of irony between the lines, which could be regarded as cultural counterpropaganda addressed to the younger generation of Soviet Estonia. Inspired by the same genre and idea, Lea Tormis wrote seven reflections on theatre events. Her younger brother, poet Paul-Eerik Rummo, under the alias Poor Yorick, published his seven „marginals” partly in playful dialogue with Kaalep. To the same context belongs Jaak Põldmäe’s „School of Poetics” which appeared in six parts. His influential lessons introduced a new structuralist understanding of the form of poetry, based on the formalist approach to the poetic function of language. The young scholar was keen to explain the basics of poetic language usage, metrics and different verse systems, as well as rhyme, sound effects, poetic license, and main figures of speech used in Estonian poetry.
Arne Merilai (b. 1961), PhD, University of Tartu, Professor and Chair of Estonian Literature, firstname.lastname@example.org" ["tags_ee"]=> NULL ["tags_en"]=> NULL ["author_image"]=> string(0) "" ["last_modified"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#257 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(13) "last_modified" ["date"]=> string(19) "2017-03-09 13:15:28" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } ["reference"]=> string(6449) "
K a a l e p, Ain 1959. Teoreetilisi märkmeid vabavärsist. – Keel ja Kirjandus, nr 5, lk 257–273.
K a a l e p, Ain 1986. Lugeja kool (I–III). – Vikerkaar, nr 1, lk 64–66; nr 3, lk 63–65; nr 5, lk 69–71.
K a a l e p, Ain 1987. Lugeja kool (IV–V). – Vikerkaar, nr 2, lk 74–75; nr 6, lk 69–73.
K a a l e p, Ain 1989. Vestlus ekspressionismist. – Vikerkaar, nr 10, lk 18–22.
L a r m, Pille-Riin 2011. Ühest eesti kirjanduslugude painavast mõistest: epigonism. – Keel ja Kirjandus, nr 4, lk 241–254.
L o t m a n, Mihhail 1986. Poeetika lühikursus. – Vikerkaar, nr 1, lk 66–68 (Mis on poeetika?); nr 3, lk 65–67 (Mis on kunstiteos?); nr 5, lk 71–74 (Kunsti ainest).
L o t m a n, Mihhail 1987. Poeetika lühikursus. – Vikerkaar, nr 1, lk 68–71 (Kunstikeel); nr 3, lk 74–76 (Kunsti märgimehhanismidest); nr 9, lk 79–82 (Kunstikommunikatsioonist).
L o t m a n, Mihhail 1988. Poeetika lühikursus. – Vikerkaar, nr 1, lk 75–78 (Kunstikommunikatsioonist: Kommunikatiivse situatsiooni üldskeem).
O l e s k, Peeter 1979. Tekstoloogilisi lugemisnopmeid. (A. H. Tammsaare. Kogutud teosed 1–3.) – Keel ja Kirjandus, nr 9, lk 564–567.
O l e s k, Peeter 1987. Lugemisnopmeid I–III. – Vikerkaar, nr 1, lk 86–88; nr 4, lk 90–92; nr 11, lk 92–94.
O l e s k, Peeter 1988. Lugemisnopmeid IV–VII. – Vikerkaar, nr 1, lk 87–89; nr 6, lk 81–85; nr 9, lk 84–86; nr 12, lk 90–92.
Poor Yorick 1967a = Paul-Eerik Rummo, Seekord kirjanduselulisi kihermeid. – Noorus, nr 2, lk 48–49.
Poor Yorick 1967b = Paul-Eerik Rummo, Kihermeid kirjanduse naabermailt. – Noorus, nr 4, lk 75–76.
Poor Yorick 1967c = Paul-Eerik Rummo, Kihermeid kirjanduslikelt käikudelt. – Noorus, nr 6, lk 50.
Poor Yorick 1967d = Paul-Eerik Rummo, Kirjanduslikke kihermeid. – Noorus, nr 8, lk 74–75; nr 11, lk 74–75.
Poor Yorick 1968 = Paul-Eerik Rummo, Kirjanduslikke kompleksi- ja absurdikihermeid. – Noorus, nr 2, lk 45.
P r i i m ä g i, Linnar 1986. Lendlaused. Püsimõtted. – Vikerkaar, nr 1, lk 69–72 (Noorus kohustab); nr 3, lk 67–71 (Verba volant...); nr 5, lk 77–80 (Hüüdja hääl kõrbes).
P r i i m ä g i, Linnar 1987. Lendlaused. Püsimõtted. – Vikerkaar, nr 2, lk 79–81 (Écrasez l’infâme!); nr 7, lk 84–85 (Kellel on, sellele antakse...); nr 10, lk 83–85 (Üks tont käib ringi mööda Euroopat...).
P r i i m ä g i, Linnar 1988. Lendlaused. Püsimõtted. – Vikerkaar, nr 1, lk 78–81 (Robinsonid); nr 6, lk 60–65 (Musae impares); nr 7, lk 84–87 (Musae impares II); nr 10, lk 88–93 (Musae impares III).
P r i i m ä g i, Linnar 1989. Lendlaused. Püsimõtted. – Vikerkaar, nr 1, lk 84–89 (Musae impares IV); nr 4, lk 83–88 (Alguses oli...); nr 7, lk 83–86 (Vabadus! Võrdsus! Vendlus!); nr 11, lk 89–92 (Vabadus! Võrdsus! Vendlus! (II)); nr 12, lk 74–77 (Vabadus! Võrdsus! Vendlus! (III)).
P õ l d m ä e, Jaak 1968. Poeetika kool (I–VI). – Noorus, nr 1, lk 70–72; nr 2, lk 73–76; nr 3, lk 69–72; nr 4, lk 73–76; nr 5, lk 72–75; nr 6, lk 72–74.
Q. Muusapoeg 1967 = Paul-Eerik Rummo, Kirjanduslikke kihermeid. – Noorus, nr 1, lk 48.
R a m p, Üle 1967 = Lea Tormis, Teatrikihermeid. – Noorus, nr 11, lk 73–74.
R a m p, Üle 1968 = Lea Tormis, Teatrikihermeid. – Noorus, nr 1, lk 47–48; nr 5, lk 31; nr 7, lk 54–55; nr 12, lk 60.
R a m p, Üle 1969 = Lea Tormis, Teatrikihermeid. – Noorus, nr 7, lk 46.
R a m p, Üle 1970 = Lea Tormis, Teatrikihermeid. – Noorus, nr 7, lk 47–48.
T o r m i s, Lea 2006. Teatrimälu. (Eesti mõttelugu 67.) Koost Piret Kruuspere, Hando Runnel. Tartu: Ilmamaa.
Isiklikud teated
Paul-Eerik Rummo e-kiri Arne Merilaile 14. V 2016.
Rein Veidemanni e-kiri Arne Merilaile 16. V 2016.
" ["visibility"]=> int(1) ["body_visibility"]=> int(0) } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(1) { ["menu"]=> object(Menu)#347 (6) { ["errors"]=> NULL ["attributes":"ActiveRecord\Model":private]=> array(5) { ["id"]=> int(79) ["year"]=> int(2017) ["issue"]=> string(1) "3" ["published"]=> string(4) "true" ["last_publish_date"]=> object(ActiveRecord\DateTime)#348 (5) { ["model":"ActiveRecord\DateTime":private]=> *RECURSION* ["attribute_name":"ActiveRecord\DateTime":private]=> string(17) "last_publish_date" ["date"]=> string(19) "2017-03-06 13:51:02" ["timezone_type"]=> int(2) ["timezone"]=> string(3) "EET" } } ["__dirty":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__readonly":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) ["__relationships":"ActiveRecord\Model":private]=> array(0) { } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) } } ["__new_record":"ActiveRecord\Model":private]=> bool(false) }
Oma esimeses tekstis, New Yorgi ajakirjas Novõi Žurnal trükivalgust näinud jutustuses „Tuhk” pakub Andrei Ivanov välja määratluse, mis on ühel või teisel viisil jäänud iseloomustama kõiki tema romaanide peategelasi ja mõneti ka ta enda autorikuvandit – a non-belonger, a man in between. Ivanov kasutab inglise keelt, sest need väljendid pärinevad 1990. aastate alguse rahvusvahelistest kosmopoliitsuse teemalistest aruteludest, mida „Tuha” peategelase jaoks esindab Salman Rushdie kuju. Jutustuse oluliselt muudetud taastrükis kogumikus „Kopenhaga”(1) (Ivanov 2011a) on autor pidanud vajalikuks need nimetused joone all lahti seletada. Selle järgi on a non-belonger „mitteliitunu; mingisse konkreetsesse kohta mitte kuuluv; võõras, kõrvaline” (Ivanov 2011a: 319), a man in between aga „inimene, kes ei kuulu kahest poolest kummassegi, sõna-sõnalt: on selle ja teise vahel” (Ivanov 2011a: 316). Suur mittekuuluja ja vahepealne mees on Ivanov olnud ka eesti kirjanduses. Tänu temale on saanud uue kuju ja koha eestivene kirjanduse mõiste. Kuid ta ise ei ole mahtunud sellesse kirjandusvälja nurka, vaid triivinud oma lugejate ja kriitikute toel hoogsalt keskme suunas. Teda on olnud raske eesti kirjanduses üheselt paigutada, kindlasse lahtrisse suruda. Ivanov on olnud erandlik ja, nagu artikkel püüab näidata, võitleb üsna teadlikult selle erandi staatuse eest.
Kuid Ivanovi erandlikkus, raskus tema liigitamisel on toonud ootamatult nähtavale ka need viisid, kuidas me määratleme eesti kirjandust ning selle erinevaid koostisosi, ja käivitanud kirgliku arutelu keeleliste ja kultuuriliste piiride üle, mida tõmbame eesti kirjanduse ümber ja selle sees. Järgnev käsitlus näitab, kuidas Ivanovi looming on tõstatanud küsimuse eesti kirjanduse sisemistest ja välistest piiridest ning neid ka oluliselt nihutanud.
Uurime võitlust Ivanovi „erandi” ümber nii kirjandusvälja institutsionaalsel kui ka tema tekstide temaatilisel tasandil. Artikli esimeses pooles anname ülevaate Ivanovi teoste ilmumisloost, mis näitab teda rahvusülese kirjanikuna, kelle looming asetseb eri kirjandusväljade piiridel. Ivanovi erandlikkuse mõju eesti kirjanduse ümbermõtestamisele toob eriti hästi esile 2012. aastal romaani „Peotäis põrmu” ümber puhkenud debatt. Analüüsides seda vaidlust tõlketeoreetilisest vaatepunktist Giorgio Agambeni erandi mõiste abil, näitame, kuidas arutelud romaani ümber keskendusid sellele, kas tuleks jääda kindlaks eesti kirjanduse senisele määratlusele või on olemas vajadus selle laiendamise järele.
Võitlus erandi eest, õiguse eest olla vahepealne mees ja mitte kuhugi kuuluda käib aga ka Ivanovi teoste sees ja on seotud tema loomingu peateema – pagulusega. Kuigi kriitikud on jaganud Ivanovi loomingu laias laastuks kaheks – kohalikuks tsükliks ja Skandinaavia saagaks (Belobrovtseva, Meimre 2015: 17) –, ühendab mõlemat eksiili teema. Enamik Ivanovi peategelasi on pagulased, ühelt maalt teisele läinud või just tagasi tulnud, kuid mõned elavad sisepagulastena ka omas kodus. Pagulased on oma kogukonnast eraldatud, neil on raskusi uue leidmisega. Kuid Ivanovi peategelased näitavad üles lausa soovimatust otsida endale uus poliitiline või kultuuriline kogukond. Kui mitmed kriitikud ja tegelikult ka Ivanov ise (vt Martson 2010b: 125) seletavad seda äärmusliku individualismiga, siis toetudes Edward Saidi mõtetele pagulusest, näitame, et keeldumisel kollektiivsest rahvuslikust või kultuurilisest identiteedist on siiski laiem ühiskonnakriitiline münt. Keskendudes jutustusele „Tuhk” ja romaanile „Peotäis põrmu”, peatume põgusalt Ivanovi seostel T. S. Elioti ja Dostojevski loominguga, aga eriti abordi ja nurisünnituse kujunditel Ivanovi tekstides, mida loeme Saidi abil kui märke põlvnemise kriisist ja veresidemetel põhinevate kogukondade elujõuetusest.
Jaotades tajutavat: Ivanovi koh(a)t(us) ja tema tõlked eesti kirjanduses
Enne kui asuda Ivanovi teoste eesti keelde tõlkimise ja kohaliku retseptsiooni juurde, tuleks peatuda tema loomingu mitmekesisel avaldamislool, mis annab hea ülevaate selle rahvusülesest iseloomust. Enamik Ivanovi raamatutest on ilmunud kõigepealt venekeelsetes kirjastustes Eestis, mõned neist on hiljem taastrükitud Venemaal. Viimasel ajal on mõned esmaüllitatud Venemaal, kuid üksikud on esmailmunud hoopiski eesti keeles. Rahvusülese kirjanikuna otsis Ivanov avaldamisvõimalusi aastaid, kuid kui tema esimesed tekstid lõpuks trükivalgust nägid, sisenes ta samaaegselt mitmele kirjandusväljale (vene diasporaa, vene, eesti, baltivene).(2) Tema esimesed jutustused „Minu taani onuke” ja „Tuhk” ilmusid New Yorgi vene emigrantide ajakirjas Novõi Žurnal 2007. ja 2008. aastal. Tema esimene romaan „Hanumani teekond Lollandile” anti välja Tallinnas venekeelses kirjastuses Avenarius 2009. aastal, nomineeriti Vene Bookerile ja taastrükiti seejärel Moskva kirjastuses AST. 2010. aastal avaldati Ivanovi esimesed eestikeelsed tõlked: „Minu taani onuke” ja „Tuhk”. Suisa erandlik on Ivanovi ilmumisloos aga romaan „Peotäis põrmu”, mis ilmus 2011. aastal esmatrükis eesti keeles, tõlgituna otse venekeelsest käsikirjast.
Vahetult pärast Ivanovi tulekut eesti kirjandusse tekitas tema mitmekesine ilmumislugu ja vajalike analüütiliste tööriistade puudumine märkimisväärse taksonoomilise segaduse (Jüristo 2013: 45) nende esimeste kriitikute jaoks, kes püüdsid paigutada teda raamidesse, mida võiks Jacques Rancière’i järgi nimetada eesti kirjandusvälja tajutava jaotuseks (pr partage du sensible) (Rancière 2004) – konsensuslikuks, vaikimisi omaks võetud arusaamaks selle piiridest (st sellest, mis on ja mis ei ole eesti kirjandus) ja piiride abil jagatud ruumidest ja positsioonidest (st sellest, kes on kes eesti kirjanduses). See segadus on selgesti nähtav sellest, kui erinevalt kriitikud Ivanovi tema esimestel ilmumisaastatel määratlesid: „eesti kirjanik” (Afanasjev 2012), „Eestis elav vene kirjanik” (Kulli 2014), „„kodustatud” venelane” (Martson 2010a), „eestivene kirjanik” (Lotman 2012), „Eesti venekeelne kirjanik” (Kotjuh 2013), „Eesti vene kirjanik” (Tigasson 2012; Laasik 2012), „baltivene kirjanik” (Laukkonen 2012) ja „maailmakirjanduse autor” (Sibrits 2013). Millest siis selline segadus?
Ivanovi tingimusteta arvamist eesti kirjanduse hulka on raskendanud eesti kirjanduse määratlemise keeleline kriteerium, mille juured ulatuvad rahvuslikku ärkamisaega. Äratajad piiritlesid eesti rahvast ennekõike lähtuvalt ühekeelsest paradigmast (ingl monolingual paradigm, Yildiz 2012): eestlased olid need, kes rääkisid eesti, mitte saksa keelt. Sellisel rahvuse ja kultuuri määratlemisel olid olulised tagajärjed ka kirjandusele. Vastavalt sellele on eesti kirjanduse ajalugu kirjutatud nii, et suur osa muukeelset Eesti kirjandust on sellest välja jäetud (Undusk 1999: 251, 2006: 464). Erinevalt näiteks Soomest, kus rootsikeelse kirjanduse kirjanduslooline sissearvamine on võimaldanud paigutada soome kirjanduse alguse märksa varasemasse aega, on eesti kirjanduse ajalugu kuni viimase ajani alanud õieti alles Kristian Jaak Petersoniga. Saksakeelne kirjandus, ükskõik mis rahvusest inimesed ka poleks seda kirjutanud, on jäetud tähelepanuta. Need ranged keelelised piirid on mõjutanud eesti kirjandusloo kirjutamist kahe sajandi jooksul, lahutades mitmekeelse kultuuriruumi eesti ja baltisaksa kirjanduse väljad ka XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses ning nõukogude eesti kirjanduse ning kohaliku venekeelse kirjanduse nõukogude ajal. Selle arusaama rangest keelelisest piirist, mida Jaan Undusk nimetab keelekinnisuseks (Undusk 1999: 251), on pärinud ka meie nõukogudejärgne kirjanduslik ja kultuuriline enesemõistmine.
Enne Ivanovi tulekut valitses kirjandusväljal selge keeleline lõhe eesti ja eestivene kirjanduse vahel: eesti kirjandus on kirjutatud eesti keeles, eestivene kirjandus vene keeles. Kuigi mõned eestivene kirjanikud, nagu Jelena Skulskaja, on olnud eesti kultuuriruumis tuntud ajakirjanike ja intellektuaalidena, on nad kirjanikena pidanud end vene kirjanikeks, kes lihtsalt elavad Eestis, ja nende looming on kuni viimase ajani olnud kättesaadav peamiselt vene keeles (Kotjuh 2012, 2013). See keeleline lõhe on ka põhjus, miks eestivene kirjandus oli enne Ivanovi tulekut nii mõiste kui nähtusena eesti kirjandusväljal kõrvalise tähtsusega. Vene keeles kirjutavad kirjanikud ei pakkunud kuigi suurt huvi, eesti keeles kirjutavad vene päritolu autorid arvati aga probleemideta eesti kirjanduse hulka. Heaks näiteks on Andrei Hvostov, keda vaenulikud kriitikud on vahel küll venelaseks „sõimanud”, kuid kelle loomingu kuulumist eesti kirjanduse hulka pole keegi kahtluse alla seadnud.
Ivanovi erandlikkus näib aga olevat seotud vastuoluga kirjutamiskeele ja käsitletud teemade vahel. Erinevalt varasemast eestivene kirjanike põlvkonnast ei pea ta end vene kirjanikuks, kes vaid juhtumisi elab Eestis: tema kodu on siin ja ta kirjutab selle ühiskonna probleemidest. Just tema raamatutes käsitletud teemad on toonud Ivanovi loomingu lähedale eesti lugejale ja eesti kirjandusele. Kuigi ta kirjutab vene keeles, käsitleb ta visalt kohaliku kultuuri kõige põletavamaid küsimusi andega, mida on võimatu eirata, ja just see on tekitanud kriisi kohaliku kirjanduse määratlemisel ning vallandanud liikumise selle keeleülesema mõistmise poole.
Ivanovi ja tema loomingu paigutamise vaatepunktist pakub erilist huvi 2012. aastal puhkenud arutelu romaani „Peotäis põrmu” ümber, mis keskendus ennekõike algupärandi ja tõlke eristamise küsimusele. Romaan esmailmus 2011. aastal eesti keeles, tõlgituna venekeelsest käsikirjast, kuid jäi pikkadeks aastateks originaalis ilmumata.(3) Raamatu tiitelleht esitleb seda kui „tõlget vene keelest”, kuid ei too tiitlipöördel ära isegi algupärandi pealkirja. Vaidlus romaani ümber puhkes siis, kui seda ei nomineeritud Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastaauhindadele mitte üheski kategoorias. See ei sobitunud proosa kategooriasse, kuna polnud algupärand, vaid tõlge, aga ka mitte venekeelsete autorite kategooriasse,(4) kuna ei olnud avaldatud vene keeles. Romaani käsitlemist tõlkena takistas „originaali” puudumine. Rancière’i vaimus võiks öelda, et eesti kirjandusvälja tajutava jaotus, nii nagu see oli institutsionaliseeritud kultuurikapitali auhindadega, jättis Ivanovi teose sealt välja – muutis romaani nähtamatuks (Laanes 2012).(5)
Arutelu näitas selgelt, et Ivanovi romaani eestikeelset versiooni ei olnud võimalik üheselt paigutada vastandpoolustele algupärand/tõlge, eesti/vene, ja seetõttu ei saanud ka öelda, kas ta kuulub eesti kirjanduse väljale või mitte ja kui, siis kuhu. Samal ajal oli selle teose „nähtamatus” auhinnakategooriate terminites niivõrd silmatorkav, et seda ei saanud tähelepanuta jätta. Selle paradoksaalse olukorra mõistmiseks pakub meile parima teoreetilise tööriista Giorgio Agambeni erandi mõiste (2002, 2003, 2009). Agamben kasutab mõistet erand (it eccezione) iseloomustamaks poliitilist ja filosoofilist otsustamatust millegi sisse- või väljaarvamise suhtes teatud poliitilisest, sotsiaalsest, kultuurilisest või, antud juhul, kirjanduslikust ruumist. Erand, mida iseloomustab mitte „kas … või” välistav loogika, vaid pigem „ei … ega” või „nii … kui ka” loogika, kujutab endast sissearvava väljaarvamise paradoksaalset läve (Agamben 2009: 28–33).(6) Ivanovi romaan ei olnud seega mitte lihtsalt see, mida tõlketeadlased nimetavad „pseudotõlkeks” või „pseudooriginaaliks” (Toury 1995), pigem tähistas see võimatust teha vahet algupärandi ja tõlke vahel, peegeldades omakorda Ivanovi enda määratlematut positsiooni eesti kirjanduse ja laiemalt kultuuri väljal. Nagu Agamben hulgateooria mõisteid kasutades ütleb, on erand samaaegselt see, „mida ei saa kaasata tervikusse, millesse ta kuulub, ja mis ei saa kuuluda tervikusse, millesse ta on juba kaasatud” (Agamben 2009: 32). Küsimus ei ole eristuses, mis üks kord ja igaveseks otsustaks võõra ja ebaolulise väljaarvamise. Vastupidi, erandi staatus ja saatus on olemuslikult seotud selle sisemise poliitilise, sotsiaalse, kultuurilise või kirjandusliku ruumiga, mis tema väljaarvamise abil luuakse. Ning erandi, piiripealse otsustamatuse ruumi oma haardes hoidmine saab erandi abil loodud ruumi eluliseks, kuid samas väga keeruliseks ülesandeks, sest selle lahendus on alati kahtluse alla seatav.
Ka arutelust „Peotäie põrmu” teemal sai kirjanduslik ja poliitiline võitlus erandi ümber, mille eesmärgiks oli just erand kaotada: määratleda ühemõtteliselt romaani eestikeelse tõlke algupärasus või tuletuslikkus, selleks et vastavalt kas seada kahtluse alla või kinnitada eesti kirjandusvälja tajutava jaotust ja üldisemalt valitsevat arusaama eesti kirjandusest ja keele kaudu määratletud kultuurilisest identiteedist. Ivanovi auhinnanominentide hulgast väljajäämise vastu protestinud kriitikud rõhusid reeglina romaani eestikeelse versiooni algupärale selleks, et laiendada senist eesti kirjanduse määratlust. Näiteks väitis Päevalehe kriitik Mari Peegel, et „käsikirja keelt arvesse võttes on tegemist tõlkega, kuid kuna teos pole varem venekeelsena ilmunud, on Varraku väljaanne esmatrükk, seega eesti algupärand” (Peegel 2012). Lisaks tegi Peegel huvitava ettepaneku, kutsudes selleks, et saavutada tema pakutavat lahendust, tunnustama tõlkija rolli teose eestikeelse versiooni kaasautorina. Kokkuvõttes pakkus ta, et „Eesti kirjanduse definitsiooniks võib olla ka „Eestis kirjutatud kirjandus”” (Peegel 2012). Asendades kultuurilised ja keelelised piirid geograafiliste piiridega, Ivanovi ja tema romaani määratlematu positsioon kustutataks ja erand toodaks kirjandusvälja piiride sisse – eesti kirjandusväljale, kus Peegli ettepaneku järgi „vene keeles kirjutatud Eesti kirjandus” saab täieõiguslikuks osaks „Eesti kirjandusest” (Peegel 2012).
Vaidluse teine osapool seisis seevastu kehtivate määratluste ja eralduste säilitamise eest. Mõistetavatel põhjustel kuulusid nende hulka kultuurkapitali aastaauhindade žürii liikmed, kes lähtusid oma töös statuudist, mis on juba oma olemuselt üks tajutava jaotuse institutsionaalse kehtestamise viise. Nii põhjendas žürii „Peotäie põrmu” väljajätmist sellega, et „algupärand ja tõlketeos on põhimõtteliselt erinevat tüüpi tekstid” (Lotman 2012). Ivanovi romaani eestikeelset versiooni peeti tõlkeks, mistõttu „žürii isegi ei kaalunud teose nomineerimist algupärandite hulgas” (Lotman 2012). See tähendas Ivanovi erandi välistamist ja olemasolevate taksonoomiliste sisse- ja väljaarvamiskriteeriumide taaskinnitamist:
Eesti kirjanduse määratlemises keele kaudu ei ole midagi, mida võiks näha ühe või teise rahvusrühma diskrimineerimisena. Suure tähega Eesti kirjandus jaguneb muuhulgas eesti kirjanduseks ja eestivene kirjanduseks. Seejuures on esimene neist kirjutatud eesti keeles ja teine vene keeles. Esimese jaoks on kultuurkapitalil eesti kirjanduse preemiad, teise jaoks venekeelse autori kirjandusauhind. (Lotman 2012)
Need põgusad näited annavad hea ettekujutuse sõnavarast, mida kasutati kümnetes ja kümnetes seisukohavõttudes Ivanovi teose üle vaieldes. Kuid kõiki arvamusi ühendab teatud ebamugavus, isegi äng selle otsustamatuse kuristiku pärast, mille Ivanov ja tema romaan avasid algupärandi ja tõlke, oma ja võõra vahel – kuristiku, mis sunnib ümber mõtestama eesti kirjandust, aga ka kogu keelelist ja kultuurilist identiteeti.
Alates 2012. aasta vaidlusest on palju muutunud. Ivanov on kehtestanud end ühe kõige huvitavama autorina nüüdisaegses eesti kirjanduses. Juba paar aastat figureerib ta ainsa vene keeles kirjutajana ka riiklikult toetatud kirjandusagentuuri Eesti Kirjanduse Teabekeskuse autorite nimekirjas. See viitaks justkui keeleliste piiride nõrgenemisele eesti kirjanduse määratlemisel. Kuid samas ei tohiks meil olla illusioone selles osas, milliseid raskusi toob rahvusüleste autorite jaoks kaasa keeleliste, kultuuriliste ja rahvuslike piiride kattumatus. Eesti Kirjanduse Teabekeskuse tõlkijate võrgustik koosneb peamiselt neist, kes vahendavad eesti keelest. Kirjanduslikud kanalid, mis lähtuvad aga Vene metropolidest, on välismaal elavatele ja sealsetel teemadel kirjutavatele venekeelsetele autoritele raskesti ligipääsetavad. Erandlikkus säilib.
Tõlge kui otsustamatuse ruum
Ivanovi juhtum eesti kirjanduses võimaldab vaadata uue pilguga ka tõlke uurimist nüüdisaegses tõlketeoorias. Meie analüüs kinnitab selgesti pärast tõlkeuuringutes aset leidnud „kultuurilist pööret” (Bassnett, Lefevre 2001: xi) levinud arusaama, et tõlge on tihedalt seotud kultuurilise, sotsiaalse ja poliitilise kontekstiga (Venuti 2008; Tymoczko 2000). Vastust küsimusele, mida pidada tõlkeks ja mida mitte, ei saa lahutada kultuurilisest ja poliitilisest kontekstist mitte ainult sellepärast, et tõlge on see, „mida peetakse sihtkultuuris ükskõik mille alusel” tõlkeks (Toury 1985: 20). Lisaks eeldab see „peetakse” konsensust: see on konfliktide ja läbirääkimiste tulemusena sündinud hegemooniline arusaam, mis on oma kujunemise käigus paratamatult midagi endast välja arvanud (taas Rancière’i tajutava jaotus). Vaidlus „Peotäie põrmu” tõlkelisuse üle toetus siinses kultuurikontekstis levinud arusaamadele, mida üritati aga arutelu käigus ümber lükata.
Ivanovi juhtum seab samuti kahtluse alla Lawrence Venuti kuulsa eristuse kodustava ja võõrandava tõlke vahel (Venuti 1998a). Kui kodustav tõlge tarvitab algupärandi kallal vägivalda, kohandades seda sihtkeele ja -kultuuri normide ja ootustega, siis võõrandav tõlge püüab vahendades säilitada originaali võõrapärasust ja katsub selle abil kummutada sihtkultuuri ootusi ning õõnestada selle norme. Viimase 15 aasta jooksul ongi tõlketeadlased püüdnud tulla toime tõlkeruumi keelelise ja kultuurilise määratlematusega („ei … ega”, „nii … kui ka”), püüdes võimalikult täpselt mõõta vastanduvate jõudude – kodustamise ja võõrapärasuse säilitamise – osakaalu erinevates tõlketekstides. Usutakse, et sellise mõõtmise tulemusena ollakse võimelised määratlema tõlke truudust lähte- või sihtkeele kontekstile ja siis vastavalt tõlke konformistlikku sobitumist valitsevate keeleliste, kultuuriliste ja sotsiopoliitiliste mustritega või mässavat vastupanu neile.
Maria Tymoczko (2000) ja Mona Baker (2010) on aga toonud esile Venuti dihhotoomilise vastanduse puudused tõlkimise ja tõlkestrateegiate uurimisel.(7) Nad rõhutavad vajadust tõlkepraktikate kontekstualiseerimise järele, näidates, et nii kodustav kui ka võõrapära säilitav tõlge võivad vastavalt kontekstile toimida nii norme vastustavate kui ka neile kohanduvatena. „Peotäie põrmu” puhul ei puhkenud „tõlke skandaal” aga mitte sellepärast, et tõlkija oleks reetnud kodustava ja valinud võõrapärasust säilitava strateegia. Küsimus polnud eestikeelse teksti vormis või sisus. Pigem muutus raamatu esmailmumine eesti keeles ise vaidluse objektiks seepärast, et tõi nähtavale määratlematuse ruumi, kus ei saa ühemõtteliselt otsustada oma ja võõra, sobiliku ja sobimatu, algupära ja tuletuslikkuse üle. Eriti torkab silma, et keel kui kirjanduste, kultuuride ja kogukondade määratlemise kriteerium muutub „Peotäie põrmu” eestikeelse väljaande puhul ise otsustamatuse instrumendiks: tekst on ühekorraga vene keeles kirjutava autori eestikeelne „algupärand” ja puuduva venekeelse originaali eestikeelne „tõlge”.
Võõrandava tõlke strateegiate hulgast toob Venuti esile „vähemusestava tõlke” (ingl minoritizing translation).(8) Ivanovi puhul pakub Venuti vähemuse määratlus erilist huvi:
Mõistan ’vähemust’ alluva kultuurilise või poliitilise positsioonina, ükskõik kas seda määratlev kontekst on kohalik, rahvuslik või globaalne. Selles positsioonis asuvad keeled ja kirjandused, millel pole prestiiži ega autoriteeti, mis on ebastandardsed ja ebakanoonilised, mida hegemooniline kultuur ei räägi ega loe. Kuid vähemused sisaldavad ka rahvusi ja sotsiaalseid gruppe, mis on seotud nende keelte ja kirjandustega, poliitiliselt nõrku ja alaesindatuid. (Venuti 1998b: 135)
Nüüdisaegne Eesti on aga hea näide sellest, et vähemuse ja enamuse mõisted, mis sõltuvad topoloogilistest (kohalik, rahvuslik või regionaalne) ja ajaloolistest (olevik, minevik, tulevik) hindamisskaaladest, on põhimõtteliselt suhtelised ja mitmetähenduslikud. Ivanovi ja tema tegelaste identiteedikriitiline hoiak toobki nähtavale enamuse ja vähemuse positsioonide ümberpööratavuse. Ta asetab kunagise enamuse (venelased Nõukogude Liidus) kunagise vähemuse (eestlased Nõukogude Liidus) positsiooni: „Peotäis põrmu” sunnib eesti lugejat vaatlema vähemust (nõukogudejärgne eestivene kogukond ja eestivene kirjanikud) enamuse (nõukogudejärgsed eestlased ja eesti kirjanikud) positsioonilt. Unustada ei tohi samal ajal, et vene keel kui eesti kirjanduse vähemuskeel on enamuskeel oma enamuskirjandusega regionaalsel ja ka globaalsel skaalal. See tekitab ajalise, eksistentsiaalse ja poliitilise lühise, mis häirib valitsevaid jaotusi ja piire.(9)
Eestikeelne „Peotäis põrmu” ei allu tõlkeuuringutes levinud dihhotoomilistele analüüsikriteeriumidele. Siin ei loe ei päritolu või allikas ega tulemus või siht, vaid määratlematus, millesse need mässitakse. See lõpmatu kahevahel liikumine on aga nii tõlke kui kogu inimeksistentsi olemus, nagu pakub Ivanov oma muidu pessimistliku jutustuse „Tuhk” mitmekeelses lõpus: „Mul on hea meel, et olen elus. Tuleb välja, et elu polegi midagi muud kui liikumine ühest toast teise, ühest autost teise, ühest rongist teise, ühelt maalt teisele…Tavaline nähtus: on déménage.” (Ivanov 2010: 120)
A non-belonger, a man in between
Võitlus erandi ümber, millest rääkisime seni retseptsiooni ja kirjandusvälja institutsionaalsel tasandil, käib tegelikult ka Ivanovi loomingu sees teemade tasandil. Ivanovi peategelased keelduvad kuulumast ühessegi kogukonda ja katsuvad elada poliitiliste ja kultuuriliste kogukondade piiridel. Järgnevalt uurime seda püüdlust jutustuses „Tuhk”(10) ja romaanis „Peotäis põrmu”. Rõhutada tuleb, et kuigi peategelaste elukäik kattub laias laastus Ivanovi enda omaga, on Ivanov väitnud, et autobiograafia on tema jaoks vaid „pinnas, millele [ta] raja[b] oma väljamõeldiste aedu” (Martson 2010b: 123) ja sellel pealtnäha realistlikul nõukogudejärgse eestivene inimese kujutusel on tegelikult oma poliitilis-filosoofilised eesmärgid.
Jutustus „Tuhk” algab peategelase sünnikoha kirjeldusega Pääsküla raba ja suure prügimäe veerel, kirjeldusega, mis pakatab piiri ja piiride lagunemise kujunditest. Tegelane on sündinud äärelinna kõige viimasel tänaval, mis läheb sõna otseses mõttes rappa. Majad on seal nagu täringud, mis veerevad raba poole, ähvardades sinna uppuda. Hooned lagunevad, neisse viivad trepid murenevad. Maju piirav aed on tehtud koorimata plankudest, jättes lapsele mulje, nagu oleks see piir looduslik, kasvaks välja otse maa seest. Osa tarast on ühele poole kummis, järele andmas seda rõhuvate põõsaste survele. Peategelase naabriteks on hullud ja vigased ja see tekitab lapses fantaasiaid kehaliste piiride lagunemisest. Paiga lõikavad muust maailmast ära mööda sõitvate prügiautode müra ja prügimäel elutsevate kajakate kisa.
Inimesed sellel tänaval on pidevas võitluses rabaga, et see nende kodu päris alla ei neelaks. Raba ujutab ümbruse tihti üle ja sunnib inimesi leidma liikumiseks uusi teid ja radu. See muudab maapinna ebakindlaks ja loksutab majad koost. Ei ole tasakaalu ei majades ega inimestes:
Kõik – uksepiidad, laed, seinad, kaevude sügavus, taevani ulatuvate aiapostide kõrgus, maapinna kalle ja tähtede asend – kõik, nagu osutus, oli pidevas muutumises. Nurgad nürinesid üha enam, uksed avanesid ja sulgusid üha halvemini, lillevaasid aknalaudadel enam ei püsinud, kaevud vajusid sügavamaks, katused madalamaks, ning isegi taevas üha lähenes aia veeres istuvatele vanainimestele ja sosistas neile midagi. (Ivanov 2010: 57)
Peategelane tunnistab, et kodu kaotus rabale sai tema jaoks Nõukogude Liidu lagunemise kujundiks:
Ja lõpuks 1991. aastal variseski kokku kõige äärepoolsem ning ammu elaniketa maja, ning kõik läks segi ja kaotas järsku mõtte.
Minu, ja ainuüksi minu silmis on see Tallinna äärelinna nurgake oma käest libiseva tuleviku, karje, mustuse, ninaurgitsemise, prügimäe ja muu sellise kila-kolaga ammu teisenenud üheksakümnendate aastate alguses oskamatult lavale toodud ajaloolise lühinäitemängu metafooriks. (Ivanov 2010: 58)
Ivanovi peategelane tajub Nõukogude Liidu lagunemist võõrandumisena oma kodulinnast. Kui taastati Teise maailmasõja eelsed poliitilised piirid, tõmbus peategelase kodumaa kokku ja ta jäi sellest väljapoole, elama oma sünnilinna ilma selle poliitilise ja kultuurilise tähenduseta, mida ta oli harjunud paigale andma.(11) Tema pagulus on sisepagulus: koht, kus inimene on sündinud ja jätkuvalt elab, võõrandub paiga kultuurilise tähenduse muutumise tõttu. Peategelane ütleb:
Linn tervikuna hakkas kaotama oma tuttavlikkust. Nähtavale ilmusid uued näod, tekkisid uued kombed. Ka linn võõrandus ja tõukas meid tasapisi endast eemale. [---] Linn lakkas kuulumast meile. Oma kodulinnast võõrandumise kõige ilmekamaks tunnistuseks sai alien’s passport, mis anti mulle kätte teiste minutaoliste „välismaalaste” summas. [---] Sel päeval oleks maailm justkui ketist lahti lastud. Nagu marukoer tormas ta tänavaid mööda ja hammustas üksteise järel kõiki, sel viisil marutõbe levitades. (Ivanov 2010: 98)
Pärast Eesti taasiseseisvumist valib „Tuha” peategelane, nagu Ivanovgi, halli passi, võõramaalase passi kodakondsuseta isikutele. Ta selgitab, et ei tahtnud samastuda oma ajaloolise kodumaaga, endise impeeriumiga, ja võtta Vene kodakondsust, kuid oli ka liiga uhke selleks, et minna eesti keele eksamile: see oleks tõmmanud põhjendamatu piiri tema ja nende teiste beebide vahel, kes sündisid koos temaga Tallinna sünnitusmajas, aga juhtusid olema eesti päritolu. Vaadates sellele valikule tagasi Taani eksiilist, ütleb ta pilkamisi:
…püüdsin oma teguviisi poetiseerida, nagu oskasin: „a man in between”, ei lippu ega kodumaad. Siis oli moodne niimoodi rääkida.
[---] Just sel ajal sündis mu teadvuses ettekujutus baltivenelasest. Inimesest, kes tunneb uhkust selle üle, mis tal puudub. Mida ta ei tahagi, et tal oleks. Kes on valinud, et tal ei ole. Kes tunneb uhkust, et ta selles uues imepärases maailmas on eikeegi. [---] Otsustasin hakata selleks uueks baltivenelaseks, kes on valmis loobuma kõigest. Otsustasin saada inimeseks, kes „kõige” asemel valib „mittemiski”. Inimeseks, kes ei taha, ei saa, ei tee, ei lase end lükata ühele ega teisele poole – ning on selle üle uhke. Olin uhke oma välismaalase staatuse üle. Olin vastu. Olin „Negativ Nein”.
[---] Võitluses õiguse eest seda tõbe põdeda klammerdusin ma sõna „non-belonger” külge. (Ivanov 2010: 98–100)
Uued piirid lõid uued kogukondlikud, poliitilised ja kultuurilised ruumid, kuid peategelane jääb või õigemini jätab end välja kõigist neist ruumidest ja kogukondadest. Tulles tagasi Ivanovi seletuse juurde „Tuha” 2011. aasta versioonis, on vahepealne inimene see, „kes ei kuulu kahest poolest kummassegi, sõna-sõnalt: on selle ja teise vahel” (Ivanov 2011a: 316). Kuigi sunnitud ja trotslik, on see peategelase valik teadlik – kuid see ei tähenda, et sellega oleks kerge elada. Vastupidi, elu väljaspool kogukondi on Ivanovi kujutuses muserdav, peaaegu talumatu. Pärast seda, kui peategelase armastatu katkestab tema teadmata oma raseduse, võtab Venemaa kodakondsuse ja kolib Moskvasse, ei jää ka peategelasel muud üle kui lahkuda, minna Taani ja jätkata seal oma mittekuuluja elu ühes hipikommuunis. Jutustuse tiitlikujund tuhk (vn зола) viitab ühest küljest tuhale, mida peategelane kühveldab välja Taanis hipide skvotitud lossi ahjudest, mida ta on määranud end kütma. Kuid kasutuks tuhakühveldamiseks peab ta ka oma nõukogude lapsepõlve meenutamist Taani eksiilis.
Romaani „Peotäis põrmu” peategelaneon sarnane eestivene subjekt, kes pärast seitset aastat Skandinaavias on tagasi Eestis ja elab oma võõrandunud ja üha masendavamat elu 2000. aastate Tallinnas, taustaks paisuv konflikt pronkssõduri ümber. Selles raamatus töötab peategelane Skandinaavia päritolu hargmaises telemarketingifirmas ja püüab ehitada üles oma elu eestivene kogukonnas Tallinnas. Nagu viitab romaani pealkiri, kujutab see tekst eestivene subjekti elu seekord universaalsemates, modernistlikult klassikult T. S. Eliotilt laenatud Euroopa tsivilisatsiooni allakäigu, modernse juurtetuse ja katkenud kommunikatsiooni terminites.(12) Nõukogudejärgne ahermaa on elamiskõlbmatu mitte ainult eestivene subjektile tema erilise impeeriumi lagunemise järgse staatuse tõttu (kägu, kelle ema on munenud munad võõrasse pessa (Ivanov 2011b: 23–24)), vaid kõigile inimestele sellel neoliberalistlikul ajastul, mil raha on korrumpeerinud poliitika ja valitseb maailma. Esimese maailmasõja järgsete rusuvate meeleolude vasteks, millele T. S. Eliot nii mõjusalt kuju andis, on Ivanovi romaanis seega neoliberalistliku kapitalismi kriitika. „Peotäie põrmu” peategelane ütleb:
See riik [Eesti] on oma olemuselt samasugune tütarettevõte nagu see firma [milles peategelane töötab]. Kogu maa. Tütarettevõte. Võsu. Tsüst. Väike maa-ala, kus pestakse raha, peetakse firmapidusid, ostetakse kokku kinnisvara.
Kui saaks olemas olla ilma sellega üldse kokku puutumata… Kuid nad on ju kogu maailma ära jaotanud, enam pole kuhugi pugeda, kõikjal on firmad, tütarettevõtted, bürokraadid. [---]
Kuhu põgeneda? Kuhu kaevuda? Milliseks ussiks millise soolika sopis muutuda? (Ivanov 2011b: 201)
Kuigi kriitikud on Ivanovi romaanide intertekstidena käinud välja terve kirjandusklassika (vt Belobrovtseva, Meimre 2015), on „Peotäie põrmu” teiseks tähtsamaks taustaks lisaks Elioti „Ahermaale” siiski Dostojevski „Ülestähendusi põranda alt”. Romaani jooksul saab Ivanovi nüüdisaegsest eestivene subjektist samasugune läbinisti kibestunud misantroop nagu Dostojevski põrandaalune mees. Ta elab peamiselt eestivene kogukonnas, keda ta hoolimata selle liikmete veidrusest kirjeldab suure sümpaatiaga, kuid ei suuda selle kogukonnaga siiski samastuda, seal oma kodu leida:
Lihtsam on olla moslem kui Eestimaa venelane! Nii palju peab kõike tegema! Nii paljudesse asjadesse tuleb uskuda! Ja nii paljudest asjadest peab loobuma!
Kui oled venelane, pead käima Vene draamateatris.
Pead vaimustuma vene kultuurist.
Pead õigel ajal uut aastat vastu võtma. Kell üksteist! Koos kogu Venemaaga! Oled sa venelane või mitte, kurat võtku?!
Pead jälgima, mis toimub Venemaal. Vaatama olümpiamänge ja medaleid kokku arvama.
Pead lugema Pelevinit, Prohhanovit, Prilepinit ja veel kedagi põrandaliistu tagant…
Sa pead jalgpallivõistlustel kaasa elama Venemaa poolt ja Eesti vastu. Pead röökima megafoni: „Ros-si-ja-a-a!”
Pead asetama lilled langenute ausambale. [---]
Pead Eesti seadusi kiruma.
Pead koos teistega jooma ja ropsima!
Sa ei tohi jätta märkamata, et venelasi rõhutakse. Sa oled kohustatud märkama. Kui sa seda ei märka, tähendab, sa pole enam venelane, kuna venelasi ju rõhutakse ja kui sa enam ei tunne, et sind rõhutakse, siis oled tasahilju lakanud olemast venelane! (Ivanov 2011b: 153–154)
Vahelepõikena tuleb öelda, et rütmi ja stiili poolest võiks Ivanovi romaane nimetada hüsteeriliseks proosaks epifaaniliste avardumistega. Tema tekst kappab meeletu tempoga üksteise otsa lükitud tugevate ja täpsete kujundite seljas mingi tundmatu, alati ähvardava ohu poole, pannes ka lugeja kaasa hingeldama.(13) Kuid katastroof ei saabu, selle asemel maandavad meeleheitliku tekstigalopi pinget epifaaniad – avanemised, mille ilmutuslikkusest ja tabavusest annab tunnistust asjaolu, et Ivanovi tekstidest osundatakse alati neidsamu kohti ja ka meie artikkel ei ole siin erand.
„Peotäie põrmu” epifaaniates kordub „Tuha” draama: peategelane ei ole võimeline kuhugi kuuluma. Mõned kuuluvused talle keelatakse, teistest loobub ta aga ise ja valib elu väljaspool igasuguseid kogukondi. Kirjanik Ivanovile ei ole selline kodutus probleemiks, sest tal tegelikult on oma kogukond. Kui vaatame, kui tihedalt on tema tekstid ülerahvastatud kirjanduslike viidetega – teiste kirjanike, nende tegelaste ja motiividega –, siis on selge, et Ivanovi, nagu kõigi XX sajandi modernistide kodu ei ole nende rahvuslik kultuur, vaid kirjasõna vabariik. Kuid samas näitab Ivanov, et tema tegelased ei saa kuhugi kuulumata elada, selline elu on väljakannatamatu. Mis on siis selle mõtteeksperimendi mõte, mille Ivanov meie jaoks lavale seab? Nagu juba öeldud, on kriitikud Ivanovi enda viibetele toetudes tõlgendanud seda mittekuulumise kreedot äärmusliku individualismi avaldusena, kuid samavõrra näib siin olevat tegemist poliitilise kriitikaga: Ivanov soovib selle muserdatud individualistliku subjekti abil mõelda inimese eksistentsi üle väljaspool poliitilisi ja kultuurilisi kogukondi.
Põlvnemise kriisi kujundid ja Edward Saidi sekulaarne kriitika
Mõlemad Ivanovi tekstid, mis räägivad üksikisiku armetust elust poliitiliste ja kultuuriliste kogukondade piiridel, lõpevad sarnaste kesksete kujunditega. Jutustuses „Tuhk” leiab rööbiti poliitilise draama, Nõukogude Liidu lagunemisega aset peategelase isiklik draama – hülgamine armastatu poolt, aga ennekõike seljataga tehtud abort. Romaanis „Peotäis põrmu” ootab peategelase naine samuti last, kuid see sünnib surnult Pronksiööl. Ivanov on intervjuudes pigem eitanud nende seikade metafoorset tähendust ja vastandanud neid kui isiklikke tragöödiaid kujutatud poliitilistele sündmustele (Martson 2010b), kuid nende kujundijõudu võiksid aidata valgustada Edward Saidi mõtted eksiilist.
Saidi ideed pagulusest on tihedalt seotud ühe tema kõige tähtsama mõistega sekulaarne kriitika raamatus „Maailm, tekst ja kriitik” (Said 1983) ja essees „Mõtisklusi pagulusest” (Said 2014, esmailmunud 1984). Kuigi Said ei eita massilise rände ja füüsilise kodutusega kaasnevate vintsutuste ränkust, mis on tänapäeval saanud osaks palju suuremale hulgale inimestest kui ajal, mil Said oma tekstid kirjutas, püüab ta siiski mõelda paguluse pakutud positiivsete võimaluste üle. Saidi käsitlus eksiilist on meie jaoks eriti huvitav, kuna toetub modernistlikele kirjanikele, aga eriti T. S. Eliotile ja rohketele „lastetutele paaridele, orbudele, nurisünnitustele ja patuses tsölibaadis meestele ja naistele” (Said 1983: 17) tema loomingus – samadele motiividele, mille leiame Ivanovi loomingust ja mida Said tõlgendab kui märke põlvnemise kriisist.
Pagulus on Saidi jaoks ennekõike eraldatus, võõrandumine kodust kui poliitilisest ja kultuurilisest nähtusest. Tunda end kuskil kodus tähendab olla osa mingist poliitilisest formatsioonist, aga veelgi enam, olla osa kultuurilisest kogukonnast, mis sind vaimselt toidab ja kinnitust annab. Selleks et pakkuda oma kandjatele kodus olemise turvatunnet, peab kultuur end piiritlema, määrama ära, mis jääb tema sisse ja mis väljapoole. Said ütleb, et kultuuril on võime „lubada, valitseda, seadustada, alandada, keelata ja kehtestada: lühidalt... võime olla võimsate eristuste tegijaks oma väljal ja ka väljaspool seda” (Said 1983: 9). Need, kes nõustuvad kultuuri tõmmatud piiridega, tunnevad end selle piires kodus, kes mitte, jäävad väljapoole, kodutuks (Said 1983: 11). Kultuur on seega „ülaltpoolt määratud, kuid kogukonna poolt ellu viidud väljaarvamiste süsteem, mis määrab ära, mis on anarhia, korralagedus, irratsionaalsus, alaväärtuslikkus, halb maitse, ebamoraalsus, asetab need kultuurist väljapoole ning riigi ja tema institutsioonide toel hoiab neid seal” (Said 1983: 11). Sarnaselt Agambeniga on Saidi jaoks sellel, kuidas kultuur määratleb rahvust, kodu, kogukonda ja kuulumist, alati ka oma vaenulik münt (Said 1983: 12).
Pagulus, olgu vabatahtlik või sunnitud lahkumine kodust, pakub võimaluse vaadata kriitiliselt nendele kuulumise ja kodus olemise tahkudele: „Pagulane teab, et ilmalikus ja sattumuslikus maailmas on kodud alati ajutised. Piiridest ja tõketest, mis sulgevad meid tuttava territooriumi ohutusse, võivad saada vanglad, ja neid kaitstakse sageli ka rohkem, kui selleks on alust või vajadust. Pagulased ületavad piire, murravad mõtlemise ja kogemuse tõkkeid.” (Said 2014: 221)(14) Saidi sekulaarne kriitika ongi kriitiline pilk kogukonnale, millest inimene on pidanud eralduma. Kui pagulus on Saidi jaoks ennekõike rahvusluse vastand (Said 2014: 214), siis sekulaarne kriitika ei vastandu mitte religioonile, vaid religioossetele tahkudele igasugustes rahvuse ja kultuuri määratlustes, rahvuslusele kui uskumuste süsteemile (Robbins 1994: 26). Olla sekulaarselt kriitiline oma kultuuri suhtes tähendab vaadata seda väljastpoolt ja püüda võtta arvesse seda, mida see välja sulgeb.
Said mõtleb sellest kriitilisest teadvusest põlvnemise (ingl filiation) ja valitud vaimusuguluse (affiliation) kujundite abil. Kellestki põlvneda tähendab olla temaga seotud sünnijärgselt, veresidemete kaudu; valitud vaimu- või hingesugulus tähendab liitumist kogukonnaga, millega inimesel ei ole veresidemeid, kuid on vaimne ühisosa. Said loob selle vastanduse, toetudes modernistlikele kirjanikele, kelle XX sajandi alguse loomingut painab tema arvates veresidemete katkemise teema. Saidi huvitab eriti T. S. Eliot, see ameeriklane Inglismaal, kelle varane luule pakatab põlvnemise kriisi kujunditest: nurisünnitustest, lastetutest paaridest, vanapoistest ja -tüdrukutest. Saidi arvates otsib Eliot oma loomingus väljapääsu sellest viljatuse ummikust, püüab leida uusi viise inimestevaheliste suhete sõlmimiseks ja mõtestamiseks. Tema alternatiiviks saab valitud vaimusugulus. Said väidab, et alates „Tuhkapäevast” leiab Eliot uue kogukonna, millega teda ei seo mitte sünnijärgsed sidemed, vaid horisontaalne vaimusugulus katoliku kirikus (Said 1983: 17–18).
Kuid vaimusugulus ei pruugi olla veresidemetele rahuldav asendus. Said rõhutab, et sellel asendusel – oma juurte asendamisel valitud sugulusega – on ka kolmas etapp. Said näitab, kuidas vaimusuguluse alusel loodud kogukonnad püüavad sageli jäljendada põlvnemissuhtele rajatud kogukondi, kehtestades samuti oma autoriteeti ja olles samal viisil väljasulgevad (Said 1983: 19). Samuti viitab ta sellele, kuidas pagulaste kogukonnad, kasutamata sugugi sekulaarse kriitika eelist, sageli kapselduvad ja fetišeerivad oma pagulase staatust (Said 2014: 220). Sekulaarne kriitika tähendab Saidi jaoks seega ka valvsust selle suhtes, kuidas vaimusuguluse alusel valitud kogukond on samuti väljasulgev (Said 1983: 24).
Saidi sekulaarse kriitika, põlvnemise ja vaimusuguluse mõistetega oleme omandanud sõnavara, millega valgustada seda, mis on kaalul Ivanovi peategelase valikus loobuda sidemetest kõigi poliitiliste ja kultuuriliste kogukondadega. Nõukogude Liidu lagunemise tulemusena on ta pagendatud ainsast paigast, mida ta saab nimetada oma koduks. Ta keeldub liitumast uue poliitilise ja kultuurilise kogukonnaga, mis nõuab oma õigust sellele kohale – Eesti riigiga –, sest see on rajatud põlvnemissidemetele.(15) Kuid samas ei soovi ta olla osa ka kogukonnast, mis on moodustatud vähemusstaatuse alusel – eestivene kogukonnast –, kuna see osalt põlvnemis-, osalt vaimusugulusel põhinev kogukond mõtestab oma uut võõrust sellel maal, hoides kinni vananenud ajalis-ruumilisest kuuluvusest, nõukogulikust identiteedist. Ivanovi peategelane ei soovi olla osa ühestki kogukonnast, kuniks nende eesmärk on kehtestada turvaline elu oma liikmetele ja heita endast ära need, kes ei vasta etteantud kriteeriumidele.
Kujutada kirjanduses positsiooni, mis loobub nii veresidemetest kui ka vaimusugulusest, on teoreetiliselt vägagi valgustav, kuid, nagu näitab Ivanovi peategelaste käekäik, on seda päris elus raske hoida. Saidi kirjeldus pagulasest oleks justkui vormitud Ivanovi tegelaste järgi: „Ükskõik kui hästi pagulastel ka ei läheks, on nad alati ekstsentrikud, kes tunnetavad oma erinevust kui orvupõlve (isegi kui nad lõikavad sellest sageli kasu). [---] Haarates erinevuse kui relva järele, mida kasutatakse jäigastunud tahtega, nõuavad pagulased kiivalt oma õigust keelduda kuhugi kuulumast” (Said 2014: 218).(16) Mitmed Saidi oponendid on heitnud tema sekulaarsele kriitikale ette elitaarset kosmopoliitsust: vaid intellektuaalid Euroopa ja Põhja-Ameerika metropolides saavat endale lubada olla sekulaarselt kriitilised, miljonitel vaestel ümberasujatel on hoopis pakilisemad ellujäämisprobleemid. Kuid Aamir Mufti on Saidi selle kriitika eest kaitsnud, näidates, et tema arusaam pagulusest on tihedalt seotud vähemuste elu ja ka kodakondsusetusega (Mufti 1998: 107). Siin tuleb Saidile omakorda appi Ivanov, kelle peategelane ütleb jutustuses „Tuhk”: „…klammerdusin... sõna „non-belonger” külge. Lugesin Rushdie’t nagu punkarid Bakuninit. Mulle tundus, ja tahtsin selles veenduda, et see sõna kuidagi lähendas mind ühe teise sõnaga: kosmopoliit. Luksus, mis on kättesaadav vaid Suurbritannia passi omanikele. Ja sugugi mitte hallipassimeestele, millest hullemad said olla vaid tagaotsitava kurjategija dokumendid.” (Ivanov 2010: 100) Selles passuses joonistab Ivanovi peategelane välja vahemaa mittekuuluja ja Rushdie esindatud kosmopoliidi vahel ja näitab, et nii tema kui ka Said kritiseerivad rahvuslust mitte elitaarse kosmopoliitsuse, vaid nende nimel, keda rahvuskultuurid vähemuseks muudavad.
Hoolimata vahel väljakannatamatust üksildusest, mida äralõigatus ja mittekuulumine endaga kaasa toob, on sekulaarsel kriitikal oma utoopiline potentsiaal. „Tuha” peategelane võrdleb oma elust jutustamist küll tihti kasutu tuhakühveldamisega, kuid loo lõpus seletab ta, et kogub hipikommuuni ahjude kütmisest ülejäänud tuha siiski kokku, et väetada sellega rajatavat pajuistandust ja puhastada põhjavett, mis on üks „utoopiline projekt keskkonna ökoloogia ja biovälja omaduste(17) parandamiseks” (Ivanov 2010: 102).
Õigus erandile
Lõpetuseks peatugem põgusalt Ivanovi enda hoiakul iseenda ja oma loomingu koha suhtes Eesti ühiskonnas ja kultuuris. Küsimust selle kohta, kuhu Ivanov enda arvates kuulub ja kuhu kuulub tema looming, ei ole ajakirjanikud aastate jooksul jätnud temalt kunagi küsimata, ja see on veelkordne näide identiteediängist ja ebakindlusest. Ivanov on reeglina keeldunud rahuldamast Eesti avalikkuse soovi ühemõttelise enesemääratluse ja kuuluvuse kuulutuse järele. Kui Postimehe ajakirjanik temalt küsib, kas ta on eesti kirjanik või mitte, siis ta vastab lihtsalt: „Ma isegi ei tea. Ausalt” (Sibrits 2013). Kui Eesti Ekspressis pärib intervjueerija Ivanovilt, millist rolli mängib kirjaniku nimi ja päritolu tema edus mingis kindlas keelelises või kultuurilises kontekstis, küsib Ivanov vastu: „Mis vahet seal on, mis nime kannad või kust pärit oled?” (Afanasjev 2012). Teisal väidab ta, et tunneb end Eestis „nii nagu igal pool mujal maailmas, lihtsurelikuna” (Kulli 2014).
Selle asemel et valida olemasolevate võimaluste vahel, võtta sisse positsioon, mõtleb Ivanov endast väljaspool identiteedikategooriaid, pigem universaalsetes terminites. Ta ütleb, et me kõik asume mingis mõttes „põgenike transiidilaagris” ja et ta elab „emigratsioonis oma mineviku suhtes” (Laasik 2012). Erinevalt sellest, mida kirjeldasime ülal kui võitlust erandi ümber, mille eesmärgiks oli vabaneda Ivanovi ja tema loomingu määratlematusest eesti kirjanduses, soovib kirjanik ise selle erandi säilitada, keeldub seda kustutamast ühegi samastumise abil.(18)
Giorgio Agamben ütleb, et „ainult maal, kus... kodanik tunneb endas ära pagulase, kes ta ise on, on tänapäeval mõeldav inimeste poliitiline ellujäämine” (Agamben 2015: 26).(19) Agamben küsib siin tuleva poliitika järele, mis aitaks mõelda kogukonnast väljaspool identiteedikategooriaid, ja mille kirjanduslikuks võrdkujuks võiks olla ka see pajuistandus, mida Ivanovi tegelane oma tuhakühveldamisega üritab väetada, see põhjavesi, mida ta katsub puhastada. 2012. aastal pärast kohalikku ja rahvusvahelist edu ütleb Ivanov ühes intervjuus: „Mind rahuldab täiesti hall pass, kui selline on kord olemas. [---] Olen piisavalt elanud hipikülas, mul on oma nägemus riikidest ja ühiskonnakorrast. Hall pass – see on mittekodaniku pass. Citizenship – unidentified. Kust veel võiks sellise vaimustava dokumendi hankida? See vastab suurepäraselt minu hingeseisundile.” (Afanasjev 2012)