Jambo on Swahiili keeles tere. Niimoodi tervitavad siin väikeses Zanzibari külas, Tansaanias, inimesed teineteist.
Me oleme siin olnud veidi üle kolme päeva, kuid mul on juba tunne nagu oleksime siin olnud terve igaviku, kuna me oleme teinud ja näinud nii palju. Ma üritan blogipostitusi tükkideks jagada, et ma teid pikkade postitustega närvi ei ajaks. Me peatume siin väikeses Põhja-Zanzibari Nungwi külas 11 päeva. Kõik ahmivad õhku kui kuulevad, et siin 11 päeva peatume. Vist seetõttu, et tegu on väga väikese kohaga. Siin on umbes 5000 inimest. Sellegipoolest meeldib mulle just pikemat aega ühes kohas peatuda, et kohaliku elustiiliga tutvuda.
Me peatume Goasis Nungwi hotellis. Tegu on väga armsa pisikese kompeksiga, kus on tõesti sõbralik teenindus ja kogukondlik õhkkond. Meil on pisikene majakene kõige elementaarsemate ‘mugavustega’ nagu kaks voodit, kraanikauss, wc ja dušš. Iga õhtu ja hommik saame jääda magama ja üles ärgata linnukeste laulu peale. Kuigi ausalt, vahel tahaks, et nad natukene ka vait oleks. Meil on ka koer ja aias olen kokku puutunud ka sisalike ning hiigelsuurte prussakatega. Õues on ülipalav, 32 kraadi, ning UV tase on üliohtlikul tasemel, nii et pisike bassein me aias on väga teretulnud. Iga päev, pärast 15 minutist lauspäikese käes veetmist on mul tunne, et ma annan kohe otsad. Siin on lihtsalt nii palav. Aga pole imestada, kuna tulime troopilise kliimaga saarele kõige kuumemal aastaajal – väga tark lüke.
Esimene, mida me nägime, on Nungwi muinasjutuline rannajoon. Tegu on ühe parima rannaga Zanzibaril ja India ookeanis. Säravvalge liiv, nagu lumi, ning helesinine vesi. Just nagu ajakirjades. Ookean on soe, umbes 27 kraadi. Nagu vannivesi. Aga ma olen alati ettevaatlik kui ujuma lähen – jala alla võivad jääda okkalised merisiilid või muud mereelukad. Teisel päeval nägin, kuidas kohalikud mehed ookeanist kerakala välja vedasid. Ja üks päev nägin ma endast 50cm kaugusel ankrut vees, teravad otsad üleval pool. Aga kui jala ette vaadata ja mitte palju ringi jalutada, siis on kõik ok, ilus ja korras.
Toit! Senimaani oleme proovinud mõningaid traditsioonilisi riisiroogasid erinevate kastmete, spinati, ubadega ja kohaliku leivaga. Peamiselt oleme siiski söönud mereande, kuna seda on saarel külluslikult. Katry sõi kaheksajalga, mina palju tuunikala – mõlemad ujuvad siin ookeanis ringi ja olen näinud, kuidas kalamehed kaheksajalgu kaldale tirivad. Loomulikult oleme söönud ka palju puuvilju. Meil kasvavad isegi banaanipuud hotelli aias. Lisaks veel mangosid, kookost, passionivilja, ananassi ja muud troopilist. Puuviljad on palju maitsvamad ja magusamad kui need, mis Euroopas osta saab. Kohalikud ‘supermarketid’ on ka omamoodi – väikeses tolmu ja mustusega kaetud toas võid leida mõned plokid vett, Fantat, Coca-Colat ja Sprite ning seepi. Ainuke võimalus korralikult süüa on seega käia restoranides – toidupoes pmst toitu pole.
Üks asi, mis võib rannas närvi ajada, on kohalikud, kes tulevad ligi ajama. Nad võivad kohe päris pikka aega sul kannul püsida. Ma pole päris kindel, mida nad tahavad – mõned tahavad asju müüa, mõned tuure müüa, mõned tahavad sind lihtsalt peole viia. Nad on väga järjekindlad, nii et tuleb olla karm. Ma arvan, et umbes 95% meestest, kes meist mööda kõnnivad, ütlevad meile muigega “Jambo”. Ma pole kindel, kas nad on lihtsalt viisakad või lihtsalt näevad meid kui ‘rikkaid valgeid turiste’. Mõned inimesed näevad meid kindlasti nagu liikuvaid rahakotte. Teine õhtu olime me päris hirmul kui pidime täiesti kottpimedas rannast hotelli kõndima ning järsku ilmusid me selja taha mingid tüübid, kes tahtsid meiega väga rääkida ning küsisid muudkui, et kus meil kiire on. Järgmine kord käsen Katryl taskunoa kaasa võtta. 😀 Parem karta kui kahetseda. Aga ärge nüüd valesti aru saage. Eks häid ja halbu inimesi on igal pool. Sama Prantsusmaal ja sama ka Eestis. Tuleb lihtsalt ette vaadata ja paraku kurb reaalsus on see, et kahel noorel naisel tuleb rohkem ettevaatlik olla kui meestel.
Ja see pole üllatav, et nad üritavad meile kõike müüa, kuna turism on siinsete inimeste üks peamisi elatusallikaid, mis toob leiva lauale. Inimesed on vaesed. Ma pole kunagi midagi sellist näinud. Tansaania on ÜRO Inimarengu Indeksi järgi põhjas. Ma pole kunagi varem midagi sellist näinud. Iroonilisel kombel näeme siin uhkeid ja kalleid hotellikompekse muldpõrandatega agulite kõrval, kus Eestis ei elaks isegi kodutud. Paljudel lastel pole tulevikuväljavaateid – neil on vaja haridust. Kahjuks pole siin palju koole ning need, mis siin on, pole väga head ning maksavad palju. Vanematel pole raha, et lastele head haridust osta. Kuid aitab ka sellest kurblaulust.
Inimesed tunduvad üldiselt õnnelikud ja murevabad. Nad ütlevad iga asja peale “Hakuna Matata” mis tähendab “Ära muretse” Swahiili keeles. See iseloomustab kohalikku elustiili hästi. Inimesed võtavad asju vabalt ning isegi liiguvad ja toimetavad üliaeglaselt. Toidu tellimine ja valmistamine ning muud toimetused võtavad kõik 4x kauem aega kui see võtaks aega Eestis. Nad isegi kõnnivad aeglaselt! Kellelgi pole kuskile kiiret. See on korralik kontrast pärast Pariisi kiires elutempos elamist. Me üritame kohalike nõuandeid kuulda võtta ning veidi chillida. Täna õhtul läheme päikeseloojangukruiisile ning järgmine kord kirjutan teile ka kilpkonnadest ja ägedatest ahvidest. Ah, kohalikust politsest ka! See on ikka omaette nähtus.
K.
PS. Kui jõudsime saarele, siis siin polnud mingit elektrit. Ja terve siin oldud aja jooksul ehk kolme päeva jooksul on elekter vähemalt viis korda ära läinud – kaasaarvatud restoranis süües nii et kogu restoran oli pimeduses, nii et ei näe isegi toitu taldrikul. Nii et arvestades seda elektiühendust ja eriti internetiühendust, võttis selle postituse kirjutamine ikka omajagu aega.