Venemaa suurimat (paberite järgi anti)dopingulaborit juhtinud Grigori Rotšenkov räägib uues dokfilmis siiralt, kuidas ta aitas aastaid ajada Venemaa riiklikku spordipettust. Kas ka ausalt, seda ei tea täpselt keegi.
«Ajal, mil valelikkus on üldlevinud, muutub tõe rääkimine revolutsiooniliseks käitumiseks.» Selle George Orwelli romaanist «1984» pärit tsitaadiga algab Bryan Fogeli dokumentaalfilm «Ikarus», mille algidee oli aastase dopingukuuri abil tuvastada sportlase sooritusvõime kasv. Tegelikkuses sai jaanuaris Sundance’i filmifestivalil esilinastunud ning nüüd Netflixi kaudu kõigile huvilistele kättesaadavast tükist pilguheit Venemaa sportlaste aastakümnetepikkusesse dopingu tarvitamisse.
Aga alustada tuleb algusest: Fogel lõi 2014. aastal kaasa Haute Route’i velotuuril, seitsmepäevasel Alpides toimuval amatöörratturite võistlusel, kus saavutas lõpuks 440 sportlase seas 14. koha. Mees seadis endale järgmiseks aastaks eesmärgi – tarvitada dopingut nagu kunagi Lance Armstrong, pääseda vahelejäämiseta (seitsmest Tour de France’i tiitlist ilma jäänud Armstrongi kukutasid lõpuks meeskonnakaaslaste tunnistused, mitte positiivsed dopinguproovid) ning näidata märkimisväärselt paremat tulemust.
Fogeli käehoidjaks sai sel teel Rotšenkov – toona veel Moskva antidopingulabori direktor, kes oli nõus ameeriklasele õpetama, kuidas ja mis kogustes keelatud ained kasutada, samuti nõustus ta neid hiljem oma laboris testima. «40 milligrammi üle päeva on väga hea plaan,» juhendas venelane amatöörsportlast testosterooni süstima – ja mitte säärde, nagu õpetas Fogelile selle välja kirjutanud arst, aga kuhu jäävad süstlast koledad sinikad, vaid tagumikku. «Sa tahad, et ma võtaks 24 000 ühikut kuus? Kurat, see on ropult palju EPOt,» oli filmimehe vastus teisele Rodšenkovi soovitusele.
Miks ja kuidas teab aga üks antidopinguekspert nõnda palju keelatud ainete salajasest tarvitamisest? Vastus selgus ühes meeste vahel peetud Skype’i-kõnes, kui Rotšenkov ootamatult päris: «Kas sa oled juba filmi näinud? Minust tehtud filmi?» Jutt käis 2014 detsembris ilmavalgust näinud telekanali ARD dokumentaalfilmist «Dopingusaladus: kuidas Venemaa oma võitjaid loob», mis lükkas liikvele lumepalli, mis kulmineerus lõpuks Venemaa kergejõustikuliidu rahvusvahelisest katuseorganisatsioonist IAAFist sisulise väljaheitmisega ning mitme Vene sportlase eemalejäämisega Rio de Janeiro olümpiamängudelt.
Otsene süü selles viimases on ka Rotšenkovil ja Fogelil – kui venelane tundis, et tema jalgealune hakkab kodumaal liiga kuumaks minema, ostis filmimees uuele sõbrale piletid USAsse ja leidis talle redutamispaiga. Sealsamas kuulis venelane telerist uudist, et kolleeg Nikita Kamajev on Venemaal ootamatult südamerabandusse surnud.
Filmis ei jäta Rotšenkovi reaktsioon uudisele ruumi kaksipidi mõistmisele. Ta ei pea Kamajevi surma juhuslikuks. «Me pole veel ühest mehest rääkinudki – asespordiminister (Juri Nagornõh – toim). Vana KGB mees, täiesti moraalideta. «Oi, Nikita kirjutab raamatut. 52-aastasena. Ta on vist väga väsinud. Pange järgmiseks nädalaks järelhüüe valmis.» Kas sa kujutad midagi sellist ette? Mina kujutan,» leinas Rotšenkov oma kolleegi, kel polevat varem ühtegi südameprobleemi olnud.
Kas surmas võis tõesti näha Vene julgeolekustruktuuride kättemaksu? USA ametivõimud näivad seda igatahes kartvat, sest Rotšenkov võeti riikliku tunnistajakaitse alla. Enne aga, kui ta tina tuhka kadus, andis venelane intervjuud nii Fogelile kui New York Timesile, kus paljastab, et nii 2008. aasta Pekingi kui 2012. aasta Londoni olümpiamängudel võideti vähemalt pooled Venemaa medalid dopingu abil. Kodustel Sotši mängudel kasutasid venelased keelatud aineid terve võistluse jooksul ning FSB ülesanne oli positiivsed uriiniproovid puhaste vastu välja vahetada.
Rotšenkov väidab, et programmi taga oli Vladimir Putini käsk kodustel võistlustel hästi esineda, Venemaa riiklik seisukoht on aga, et dopingulabori juht oli üksik hunt, kes kontrollis kõiki mahhinatsioone isiklikult ja enesekasu eesmärgil. Lõpuks on tegu sõna sõna vastu juhtumiga, kus mõlemal osapoolel oma kasu mängus, seega tõde võib (aga ei pruugi) peituda kuskil vahepeal.
Mis aga sai Fogeli esialgsest eesmärgist aastase dopingukuuriga oma rattavormi parandada? 2015. aastal lõpetas mees Haute Route’il alles 28. kohal. «Ma olin tõesti parem, aga mul olid mehaanilised probleemid, ma kukkusin, rehv purunes…» väitis ta Salon.comile antud intervjuus, et tegelikult võib tema eksperimendi õnnestunuks lugeda. Maailma raputanud dopinguskandaali paljastamine oli seejuures vaid positiivne ja filmi vaatajahulka paisutav kokkusattumus.
INFOKAST
«Ikaros»
Dokumentaalfilm
Režissöör: Bryan Fogel
Pikkus 2 tundi ja 1 minut
Alates 4. augustist saadaval Netflixis.