Dima Ilyukhin oli ainus poeg. Režissöör, kelle jaoks noormehe surm sai isiklikuks tragöödiaks, püüdis sugulasi võimalikult delikaatselt eemaldada. Võite ette kujutada, kuidas nende matused pärast matuseid muutusid. Eile saatis Dima armeesse, nii et ta teenis ja otsustas jätkata teenust lepingu alusel. Ja ta oli läinud.
Paralleelselt näitas Abaturov kaaskodanike Ilyukhini elu ja tulevaste erijõudude koolitamist. Tõuse ja riputa meeskonda, sunnitud marssid, koolitus, harjutused. Armee valmistab ette uusi sõdalasi.
Poeg on emamaaga meeste kaitsjate kollektiivne pilt. Erinevalt elavatest naistest ei ole see rahuldamatu isiklike tragöödiate puhul. Domineerib loosung "elu kodumaa jaoks". Sõjalised postuumsed autasud ei anna surnuid tagasi. Teade „keegi ei unustata, midagi ei unustata” toimib kahjuks seni, kuni kangelaste sugulased on elus. Molochi ajalugu ei saa pöörata tähelepanu isiklikele tragöödiatele, kui kaalul on nn ülevus, vaprus ja au.
Filmi finaalis neelab suur sõjaväe helikopter erijõudusid - nad sõidavad Põhja-Kaukaasiasse võitlusmissiooniga ja on võimalik, et üks neist ei tule tagasi. Enne lõplikku stseeni näitab Abaturov noorte erijõudude nägusid. Neis ei ole julmust ega agressiooni. Sõjavägi ei kõvenenud, ärge neid inimesi halvustage. Nad kõik on samad noored poisid, nad lihtsalt valisid sellise töö - tapma oma kodumaa eest.