Roidunud lojus laua all. Peaks vaesekese vist kööki viima, seal on kivipõrand. Ise peaks ka keldrisse kolima. Lihtsalt tugitoolis istuminegi ajab higistama.
Roidunud lojus laua all. Peaks vaesekese vist kööki viima, seal on kivipõrand. Ise peaks ka keldrisse kolima. Lihtsalt tugitoolis istuminegi ajab higistama.
Franz ja enam kui 30 kraadi sooja:
Muide, kui mõni kõrgem sõjaväelane seda loeb, siis N.-i prantsuse keele õpikus on teile terrorismiga võitlemiseks veidi salajast informatsiooni:
Ja lõpetuseks põnevusi meie pangast. Näib, et sealsete juhtide nimed peavad sisaldama täpselt samu tähti. CV pole oluline, nimi on! Huvitav, kas Stefan Giger on Hansruedi Gigeri sugulane?
Astusin pool üheksa koduuksest välja, et väike jooksutiir teha. Halb mõte. Esiteks mulle ei meeldi tegelikult joosta ja ma ei oska joosta. Kõik need kekaõpsi “Soojenduseks kolm ringi, siis jookseme hinde peale miili ja siis enne pessu minekut veel kolm ringi!” on tapnud igasuguse võimaluse, et mulle jooksmine meeldida võiks. Lisaks on mul kehvad põlved. AGA, jooksmine on hea trenn. Annab võhma ja seda saab igal pool teha ning nii ma vahel ikka üritan jooksma hakata.
Mu pikim jooksuperiood oli 2012. aastal, kui ma kevadel end koos kolleegidega Stamina jooksudele üles seadsin, ise õhtuti jooksmas käisin ja tolle maijooksu ka veel ära tegin (alla 45 minuti, täitsa hea tulemus). Kõik ülla eesmärgi nimel ehk et Kilimandžaaro jaoks võhma kasvatada. Halba ilmselt ei teinud, sest Aafrika kõrgeima mäe otsa ma jõudsin.
Täna sörkisin umbes 500 meetrit, siis keeras tee mäkke ja ma kõndisin. Higi voolas, sest (ja siin teine põhjus, miks see halb idee oli) sooja oli juba 24 kraadi. Ma tean, ma tean. Eestis sajab jääpurikaid ja te kõik oleks nii õnnelikud, kui teil pidevalt enam kui 30 kraadi sooja oleks. Või ikka oleksite? Mina funktsioneerin temperatuuridel, mis 30 ületavad, väga halvasti. 25 kraadi on minu jaoks selline hea temperatuur, kui ma just end aktiivselt liigutama ei pea (kui tuult on, on muidugi parem). Meil tuleb täna 33 kraadi sooja (järgnevalt kahel päeval ka) ning alla 30 kukub temperatuur ehk alles uuel nädalal. Aga ei pruugi, sest ilm on siin nii ebastabiilne, et ühtegi ilmateadet väga usaldada ei saa.
Eile oli ka leitsak. Istusin toas, jõin lademetes vett ja kui N. õhtul koju jõudis, kurtsin talle, et mul jäid pooled plaanitud tööd tegemata, sest mu aju tahab pidevalt siesta-režiimile minna. N. muigas ja kostis, et kas ma nüüd saan paremini aru, miks lõunamaades efektiivsus puudub. CERNi kabinettides kliimaseadet muidugi pole, aga nagu N. rõõmsalt sõnas, siis nende meeskonna käsutuses on üks väga külm labor.
Muide, parim asi, mida sellise kuumuse ajal teha, on käia korraks duši all ning siis paljalt töötava ventilaatori ees seista.
Lugesin hiljuti kusagilt (Nullkulu juurest ehk?), et eestlased olevat maailmas söögi raiskamises esirinnas ning see infokild ei lasknud mind enam lahti. Kõlab teine kuidagi kahtlaselt. Eestlane on üldiselt mõistlik inimeseloom ja niisama sööki minema ei viska, sest söögi eest on makstud ja kes see ikka oma raha prügikasti visata tahab. Lisaks on suurem osa inimesi (ma loodan) sellest aru saanud, et “parim enne” ei tähenda, et kohe, kui kesköö kukub, muutub jogurt mürgiks ja hakkliha tuumajäätmeks. Me kuulume küll maailma riikide koorekihti, aga koorekihi enda sees oleme me siiski talupojamõistusega keskmikud, seega see infokild kõlab ebaloogiliselt.
Pealegi, kuidas nad seda toiduraiskamist mõõdavad? Biojäätmete hulga järgi? Kas biojääde tähendab siis kohe ära visatud söödavat toitu? Kas sinna ei lähe mitte ka potililled ja muu taoline? Ja kas selle muu taolise hulgas pole näiteks köögiviljade söödamatud osad (mööndusega muidugi, kartulikoori pakutakse isegi peenetes pubides)? Kui köögiviljasuppi teha, siis lisaks potitäiele auravale headusele tekib mul näiteks kartuli-, porgandi-, sibula- ja küüslaugukoori, paprika südamik, selleri otsajupid ja pealsed. Seda biojäädet on kuhjaga kausitäis. Kas meie “raiskamine” pole mitte lihtsalt seotud faktiga, et me teeme veel normaalselt süüa? Lugege Kanadas elava Anu blogi, kus ta kirjeldab, et tema söögitegemisoskus inimesi hämmingusse ajab. Mis mõttes oskab nullist lihtsa koogi valmis teha ja ei kasutagi ainult poolfabrikaate? Ilmselgelt peaaegu et Jamie Oliver, mitte täiesti tavaline inimene.
Täpselt nii, nagu kolme autoga riigis on liiklussurmade arv ilmselt null, on riigis, kus kartuleid koorituna poest ei osteta, biojäätmeid rohkem.
Muidugi võib juhtuda, et ma olen eksiteel ning kõik ülejäänud inimesed Eestis viskavad igal kolmapäeval külmiku tühjaks ning ostavad kapi siis triiki värsket kraami täis. Oma lähikonnas pole ma sellist käitumismalli küll täheldanud, aga ega ma kõiki eestlasi tunne ka.
Lugesin eile suurema osa päevast. Lugesin Tan Twan Engi “Õhtuste udude aeda”, mis mulle Eestist kohale toodi. Kui paar eelneval õhtul loetud peatükki kõrvale jätta, lugesin raamatu täies mahus pühapäeval läbi. Väikeste pausidega, mida väga nagu teha ei tahtnudki ning väikese kahetsusnoodiga hinges, kui tuli aeg järgmine leht keerata, sest iga keeratud leht toob lähemale raamatu lõpu.
Viimati Eestis olles kõndisin raamatupoes ja üritasin pingsalt meenutada, mis selle raamatu nimi on. Ma teadsin, et see on Varraku Moodsa aja sarjast, sest ma olin seda ilmselt Varraku infokirjas näinud, aga mulle ei meenunud ei nimi ega ka sisukirjeldus. Lehitsesin raamatuid ja üritasin välja mõelda, milline raamat see oli, mida ma väga lugeda tahtsin, sest see kõlas nii huvitavalt (mäletamata, millest see räägib). Varraku Kristiine keskuse poest leidsin ta üles. Oli teine veel 50% alla hinnatud ka.
Aasia kirjanduses on midagi erilist. Need mõtted ja sõnavara! Siin ka kummardus tõlkijale ja toimetajale, sest üle pika aja ei äganud ma pea igal lehel trükivigade üle. Loodetavasti polnud asi vaid selles, et ma olin raamatust nii lummatud.
Ma olen üks neist, kes üritavad raamatuid heas korras hoida. Ma ei pane avatud raamatud näoli lebama vaid kasutan alati järjehoidjaid, ma ei murra nurki ega jooni mõtteid alla. Selle raamat puhul oleks peaaegu et tahtnud joonida, sest ilusaid lauseid tuli nii sageli ette. Mul on tunne, et ma pean selle raamatu uuesti läbi lugema ja üsna pea, sest seal oli üks lause, mis kummitab nüüd mind, aga ma ei mäleta enam täpselt, mis see oli. Ma katsusin seda leida, aga ei leidnud. Kadus nagu õhtune udu.
Muide, kas lauseid-mõtteid alla joonides ei teki teil, kes te joonite, seda häda, et te järgmisel korral vaid neile joonitud kohtadele keskendute ja muu (ehk varem märkamata jäänud mõtte) tähelepanuta jätate?
Mul oleks nüüd hädasti vaja rahulikku jaapanipärast aeda, kus rehaga kruusa sisse jooni vedada ja hiljem mõtiskledes paviljonis teed juua. Umbes nagu seal “Jaht vene moodi” filmis (näe YouTube’is täies mahus nähtav isegi), Tea kas N. lubaks mul Mägiküla krundile jaapanipärase paviljoni ehitada, mida väike kuivkiviaed ümbritseks. Ta üldiselt pole suurem asi Jaapani sõber ning ainus asi, mida ta selle riigi puhul seedib (hehehee) on mõned sušid (läbi küpsetatud kalaga!), sojakaste ja wasabi. Ma pidin aastaid ta pihta urisema, et ta mu sušit kahvliga ei sööks. Siiani viriseb, et jaapanlased on imelikud, sest kahvel on ometigi mugavam ja efektiivsem.
Nüüd tuleb “Sõja ja rahu” teine köide läbi lugeda ning pärast seda loen paar saksakeelset raamatut läbi. Muidu läheb too keel puhta meelest ära.
Umbes nädala eest hakkas meie küla tänavatele tekkima dekoratsioonikesi. Esmalt erinevaid pillimehi kujutavaid vineerist välja lõigatud kujusid, seejärel noote ning ühel hetkel pandi püsti ka post, kus kirjas, et sel nädalavahetusel toimub meie külas muusikafestival, mis pühendatud üheksakümnendatele. Neljapäeval tuli Boheem meiega lobisema, kui me aias parasjagu õhtusööki valmistasime, ning mainis, et sel laupäeval (ehk eile) on Fort l’Écluse’i jazzikontsertite sarja esimene üritus.
Mida võtta ja mida jätta? Ehk õnnestub kõigest osa saada. Kõndisime eile õhtul korraks külast läbi ja vaatasime kaunistusi. Nood õitega kuuseoksad meenutavad mulle kohutavalt matusepärgi, aga no üheksakümnendad ongi juba ammune minevik, seega…
Kiriku ja kooli spordihoone vahele püsti pandud telgis mängis selline muusika, mis ikka külapidudel mängib, seega me lonkisime koju ning sõitsime hoopiski jazzi kuulama. Ma muidugi mõtlesin, et kui ürituse ametlik algusaeg on 20.30, siis ega enne üheksat midagi ei toimu. Vale puha. Kontsert oli täies hoos ning Ameerikamaalt kohale tulnud Soul Brass Band oli muhe. Boheem küll mainis, et tema meelest on lahja ning tulgu me kindlasti järgmisel nädalal ka, sest siis esineb grupp, keda ta festivalikorraldajale ise soovitanud oli ning kes eelmisel suvel tema aias kontserdi andnud oli. Boheem on mitmekihiline nagu mõni sibul.
Ühtlasi on kindluse alumine osa nüüd külastajatele uuesti avatud ning lisaks kindlusele endale on seal erinevaid kunstinäitusi. Tuleb lähinädalatel sinna uudistama minna. Kindlust ennast sai kontserdi ajal muidugi veidi vaadata, sest kui näitusesaalid kõrvale jätta, olid kõik uksed avatud.
Kui me koju tagasi jõudsime, kõlas külakeskusest disko, kuhu me minna ei viitsinud. Naabrid käisid, aga ütlesid hommikul, et tulid ka viie minuti pärast tagasi, sest neile väga ei istunud.
Täna käisin ka korraks meie festivali uudistamas. Meist paar maja edasi on purskkaev, mille ette oli terve filmimuusikat mängiv orkester istuma pandud. Kohalik napsupood pakkus tasuta süüa ja juua ning omanik ise istus poe ees varjus ja tinutas vaikselt absinti juua. Meeleolu oli ülev. Ka neil, kes absinti ei joonud.
Hetkel käib umbes iga kümne minuti järel mu akende alt läbi festivalil osalev orkester, sest käib rongkäik. Peatänaval elamise rõõmud. Ei pea ise õue minema. Hetkel päike paistab ja Googel väidab, et temperatuur on 27 (ilmselt siis varjus), seega ma olen toas olemise üle küllaltki rõõmus. Kass ei kipu ka õue. Teagi, kas sai eile värske õhu mürgituse või ei meeldi talle muusika. Inimesed meeldivad talle aga küll. Passis teine suurema osa eilsest päevast meie aiamüüril, kus ta ilmsesti palju tähelepanu sai. N. ütles, et märkas paaril korral Franzu pildistavaid või temast rääkivaid inimesi. Franz vapiloomaks!
Aa, et ma ei unustaks. Järgmisel reedel on siin jaanituli. Mul on kerge hämming. Mis mõttes prantslastel jaanituli on?
Kui ma nädala eest palusin inimestel arvata, mitu lugemata raamatut mul kodus on, oli vastuste tulv meeletu (väike passiivagressiivne sarkasm siin). Pakkumised olid null (no kuule!), 60 ja 71.
Õige vastus olnuks 83. Või siis nüüd 89, sest nood kuus raamatut saabusid sõprade autoga kohale ehkki samas võiks puht tehniliselt Mati Undi seal kuhjas vaidlustada, sest ma panin need kaks täiesti süüdimatult oma vanemate raamatriiulilt pihta.
Ma olen vahepeal juba leidnud kaks raamatut, mida mul hädasti vaja on, seega Eestisse tuleku ajaks on ostunimekiri juba koostamisel.
Ahjaa, 83st raamatust 19 on eesti, 30 inglise ja 34 saksa keeles. Too Oxfami vanapaberikastist raamatute välja õngitsemine on minu saksakeelsete raamatute riiulit meeldivalt paisutanud.
Dresdenlane pani kõigest 12 raamatuga mööda, seega võit on sinu :) Sul oli muidugi see eelis, et sa oled Braunschweigis mu raamaturiiulit näinud, aga no mis seal’s ikka. Su aadress peaks mul kusagil tähtsas kohas kirjas olema, seega ühel hetkel tuleb su postkasti midagi. Ma muidugi saadaks sulle makroone hea meelega, aga sa ju suhkrut enam ei söö. Höhöhöö :)