Rahapesuga vahele jäänud pankadelt tuleks küsida hüvitist Eesti maine kahjustamise pärast ning riigieelarves peab olema oluliselt rohkem vahendeid rahapesuvastaseks võitluseks, kirjutab Mustamäe vanem Lauri Laats.
Danske panga ilmsiks tulnud kahtlast päritolu rahaga toimetamine andis kõva hoobi Eesti riigi mainele ja usaldusväärsusele Euroopas ning tegelikult kogu maailmas. Kui võis arvata, et Danske Eesti filiaalilt tegevusloa ära võtmisega on hullem mööda saanud, siis nüüd on selge, et nii see siiski pole. Järjest enam avalikuks saav materjal rootslaste au ja uhkuse Swedbanki osas uhkust ja au kuidagi ei õigusta. Kui Danske pank oli Eestis võrdlemisi väike tegija, siis Swedbank on meie mõistes tõeline rahvapank, millega toimuv puudutab sadu tuhandeid inimesi. Just seetõttu tuleb mõelda, mis hakkab toimuma, kui Swedbanki peaks tabama Danske sarnane saatus ja ettevõtte tegutsemisele pannakse Eestis punkt. See võib tähendada meie kodumaiste pankade jaoks erakordset võimalust oma turuosa hüppeliselt kasvatada.
Eesti Panga viimane finantsteenuste turu ülevaade (30.06.2018 seisuga) näitab, et Swedbank on turu liider kõigis valdkondades, omades 47% hoiustest, 42% investeerimis- ja pensionifondidest, 63% väärtpaberi portfellide valitsemisest, 41% elukindlustusest, 41% väljastatud laenudest, 25% liisingutest. Swedbank ei ole esikohal vaid kahjukindlustuses. Mõistagi väljendub selline jõuline positsioon ka kasuminumbrites: 2018. aastal teenis Swedbank Eesti 207 miljonit eurot kasumit, mida on võrreldes 2017. aastaga 21% rohkem.
Astumata sammud
Kui Rootsi rahvusringhääling SVT teatas oma andmetest Swedbanki seotuse kohta Danske musta rahaga, siis börsid reageerisid mõistagi valulikult ning korporatsiooni aktsia sattus suurde langusesse. Muud meediakanalid ei tõtanud aga suurele rünnakule ning jäid ootama Swedbanki edasisi samme. Ühtegi sammu peale lakooniliste teadete, et midagi ei teatud ning tellitakse audit, aga ei järgnenud. Tundub, et nüüd on paljude jaoks Swedbankile antud usalduskrediit otsa saanud ning uusi ebameeldivaid fakte on hakanud järjest rohkem ilmsiks tulema. Nii tegi Postimees veebruari lõpus reportaaži Narvast, kuhu on registreeritud kaks ettevõtet, mis said aastatel 2017-2011 mitteresidentidelt ülekannetega 13,3 miljonit eurot, ettevõtete juhid jäid selgituste andmiseks ajakirjanikele mõistagi tabamatuks.
Rahvusvaheline äriuudiste agentuur Bloomberg on pikalt kirjutanud, kuidas Swedbanki Eesti üksus tegeles rahapesuskandaali aastatel aktiivse tööga oma privaatpanganduse sektoris, et leida rikkaid kliente Venemaalt. Rootsi meedias sai ilmsiks, et Swedbank rikkus börsiregulatsioone teavitades rahapesuprobleemist enne SVT loo avaldamist vaid 15 suuraktsionäri. Asja vastu tunneb huvi ka Rootsi prokuratuur. Samas saab lugeda seostest Swedbanki ning Ukraina endise presidendi Viktor Janukovitši vahel: rahaülekannetest, mida Ukrainas esitatud kahtlustuste järgi kasutati Janukovitšile antud altkäemaksu liigutamiseks. Üha vähem usutakse Swedbanki juhtide kinnitusi, et rahapesu probleemidest ei oldud teadlikud.
Meedias arutletakse põhjalikult ka selle üle, kuidas Swedbank on valinud skandaalis nii katastroofilise strateegia kommunikatsiooniks. Võib arvata, et uusi paljastusi lisandub päevadega, mistõttu tundub, et otsustajate kindel pind on jalgade alt kadunud ning nad hoiavad kramplikult kinni vaikimise taktikast. See ei aita aga kuidagi kaasa usalduse taastamisele.
Eesti kapitalil põhinevad LHV ja Coop Pank jälgivad toimuvat kindlasti erakordselt tähelepanelikult. Coop Pank teatas kohe pärast finantsinspektsiooni nõuet Danske tegevuse lõpetamiseks, et on nende eraklientide laenuportfelli üle võtmisest väga huvitatud. Kui nüüd peaksid sündmused arenema viisil, et Swedbankil tuleb Eestist ja Baltimaadest lahkuda, on LHV ja Coopi jaoks antud kandikul ette võimalus, millesarnast ei pruugi enam kunagi tulla. Mõistagi ei jääks nad ainsateks huvilisteks, kuid iga protsent, mis õnnestub Swedbanki turuosast endale saada, tähendab Eesti kapitaliga pankadele juba olulist arengut.
Olenemata sellest, mis arengu Swedbanki skandaal lähiajal saab, on tekkinud üüratu mainekahju ja paratamatult tunnevad nii era- kui ka ärikliendid end ebamugavalt. Võib arvata, et kõigi teiste pankade turundusosakonnad juba töötavad selle nimel, kuidas käivitada kiirelt jõulisi liitumiskampaaniaid, et Swedbanki kliente endale meelitada. Kui samasugune negatiivsete uudiste laviin jätkub, siis on tõenäoline, et see neil osaliselt ka õnnestub. Selle loo kirjutamise hetkel levivad kuuldused, et õige pea avalikustatav audit Swedbank Eesti kohta saab olema halvas mõttes katastroofiline – kas see nii ka on, saame õige pea teada.
Punkt koalitsioonilepingusse
Pärast finantsinspektsiooni otsust Danske suhtes tõstatasin küsimuse, kuidas saab tulevikus Eesti riik võtta seesugused maine kahjustajad vastutusele. Ka justiitsminister Urmas Reinsalu võttis majandusjulgeoleku konverentsil (20.02) sama seisukoha ning väljendas valmisolekut asuda vastutajatelt hüvitisi küsima.
See teema ei tohi vaibuda, vaid peab olema igal juhul tulevase koalitsioonileppe üks punkte. Samuti on hädavajalik planeerida riigieelarvesse oluliselt rohkem vahendeid rahapesu vastase võitlusega tegelevatele ametkondadele. Ükskõik, milliseks kujuneb järgmine valitsus, tuleb sel tõsiselt hakata tegelema Eesti maine ja finantsusaldusväärsuse taastamisega maailmas. Õnneks on esimene samm sel teel astutud: 18. märtsil teatas valitsuse rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise komisjon, et rahapesu andmebüroo juurde luuakse 500 000 euro eest strateegilise analüüsi keskus, mis saab ligipääsu eri asutuste andmebaasidele ja registritele ning asub välja töötama nutikaid IT-lahendusi kahtlaste asjaolude kiiremaks tuvastamiseks.
Rahvusvahelised finantskuriteod on tänapäeval aktuaalsed ning nende mõju võib kesta veel pikka aega. Nii on näiteks Svenska Handelsbanken juba avalikult müügimaterjalides teatanud, et ei ole seotud riskantse Baltikumiga. Ja see juhtum ei jää kindlasti viimaseks. Just seepärast vajab riik ka strateegilist välismaale sihitud kommunikatsiooni, mis annaks välja objektiivset informatsiooni ning rõhutaks, et Eesti pole väike riik, kus on mugav räpast raha puhtaks pesta.