Paljud inimesed arvavad siiani, et esmaabi andmine seisneb selles, et tuleb võtta telefon ja helistada 112 - küll siis kiirabi teeb juba kõik vajaliku. Kahjuks on reaalsus selline, et on olemas terve hulk situatsioone, kus kiirabil EI OLE ENAM MIDAGI TEHA juhul, kui tema saabumise hetkeks ei ole algust tehtud. Seega: pealkirjas püstitatud küsimusele on vastuseks JAH, kui kõrvalseisja (kelleks võib osutuda igaüks meist) ei oska või ei taha anda esmaabi. Seda just seepärast, et on olukordi, kus isegi kuue minutiga saabunud abi on juba liialt hiline.Teema tundub kuidagi kauge ja vähetähtis? Minuga seda ju ei juhtu. Liiklusõnnetused juhtuvad ju ikkagi kusagil mujal, kellegi teisega. Katsugem siiski meenutada"»Mina ei ole sattunud liiklusõnnetusse. ükski mu tuttavatest ei ole uppunud. Minu meest ei ole viidud infarktiga haiglasse.
Kuid"¦
üks mu hea tuttav pani autoga puusse. Tema suri, kui kiirabi oli vaevalt kohale jõudnud, tema naine pääses õnneks kergete vigastustega.üks sõber rääkis mulle loo Jaanipäevast, kus üks seltskonnakaaslane läks ujuma ja selleks ajaks kui nad ta vee alt kätte said, ei hinganud ta enam. Keegi vähem napsune jaanipäevaline oli siiski kokku kraapinud oma teadmised elustamisest ja kunstlikku hingamist tegema hakanud. Kui kiirabi saabus, siis jäi neil vaid asi üle võtta ja kannatanu haiglasse toimetada. See mees elab praegu koos oma perekonnaga ja tema lapsed saavad kasvada koos isaga.
Minu vanaisa suri infarkti tagajärjel. Keegi kohalviibijaist ei proovinud teda elustada ja ka kiirabil see ei õnnestunud. Kas mu vanaisa oleks praegu elus, kui kellelegi kõrvalviibijaist oleks varem mainitud, et kui nemad elustama ei hakka, siis edasine on juba suhteliselt mõttetu katse? Kas kõrvalviibijad on süüdi, et vanaisa ei ole enam? EI, MUIDUGI MITTE!!! Mitte seda ei taha ma öelda. Süüdi on vähene informeeritus.
Kiirabi Liidu andmetel hukkub või invaliidistub igal aastal leebel hinnangul 600-800 inimest seepärast, et kõrvalseisja ei oska või ei taha aidata. Võrdluseks võiks meenutada Estonia katastroofi, kus hukkus või jäi kadunuks 852 inimest. Tundub nii, et igal aastal katastroof kordub aina uuesti ja uuesti, kuid paljud ei suuda ikka veel näha ja mõista probleemi tõsidust. Samal ajal, kui mindi üle hädaabi numbrile 112, vähendati ka kiirabibrigaadide arvu ja paiknemistihedust asetades sellega veelgi suurema vastustuskoorma tavakodaniku õlule. Kui me varem võisime loota, et kiirabi saabub kriitilise ajalimiidi piires, siis enam seda lootust ei ole - kui nad just meie kõrvalmajast tulema ei hakka. Praegune hädaabikõne menetlemise skeem näeb ette, et kiirabi istub autosse ja sõidab välja 4ndal minutil alates kannatanu avastamisest. Kui inimene ei hinga, siis ei saa ajurakud hapnikku ja ilma hapnikuta püsivad nad elus ca 5 minutit. Niisiis: kui kiirabi saabub hiljem kui 5 minuti pärast, siis võib küll juhtuda, et ta elustab selle inimese ära, kuid mõistusega teda tagasi saada on suhteliselt vähe lootust. Samuti nagu südame seiskumine on väga ohtlik ka verejooks, sest liialt palju verd kaotanud inimest ei suuda ka kiirabi enam elustada.
Teine asi, millele tasuks tähelepanu pöörata, on esmaabitooted. Selleks, et esmaabi anda oleks võimalik, on teil vaja kahte asja: oskusi ja vahendeid. Koolitusel räägitakse enamasti ka sellest, millised on kaasaaegsed esmaabi andmise vahendid ja kuidas neid kasutada.
Milleks kõigest sellest rääkida? Miks tuua surma ja masendust sellesse kaunisse suvepäeva? Seda selleks, et keegi teist ei peaks tulevikus mõtlema sellest, mida nad oleksid saanud ja võinud teha, kui nad ainult oleksid osanud ja teadnud. Nüüd te TEATE, jääb üle ainult teha enesele selgeks mida ja kuidas te teha saate!