Praegune teise samba 2%+4% süsteem is panustab inimene kaks protsenti palgast ja riik lisab inimene enda esimese samba panuses arvelt 4 protsenti juurde, mille võrra konkreetse inimese esimese sambast väljamakse tulevikus väheneb. Kuidas saaks sammast reformida?
Demokraatlikum valik on see, et inimene saab valida ja kui otsustab samamoodi jätkata, siis ei saa riik ka 4% inimese arvelt panusest loobuda ja raha jooksvate kulutuste katteks kulutada.
Teine variant on see, mida riik juba kord maksejõuetuse äärel rakendas, ehk riik loobus 4% panusest ja andis inimestele võimaluse ise kas panustamist jätkata või see ajutiselt peatada.
Poliitikud võivad loota, et kui piisavalt palju inimesi loobuvad edaspidi teise sambasse raha kogumisest, siis poliitikutel jääb valimislubaduste katteks laiaks löömiseks rohkem raha. Jutt, et selle võrra suureneb tulevikus inimese oma panuse tõttu esimeses sambas väljamakse, ei pruugi nii olla. Esimesest sambast makstakse välja jooksvaid pensioneid. Milline saab tulevikus olema I sambast väljamakse, oleneb milline on sel ajal riigi finantsseis ja tahe. Osalt seetõttu tehtigi teine sammas, et inimesed saaksid natuke otsustusõigust ja raha kogumise võimalust oma esimese samba panuse arvelt, vabastades seda poliitikute suvast.
Nendel juhtudel ei muutuks juba kogunenud varaga midagi. Radikaalsem idee, mis on kõlanud, seisneb teise samba likvideerimises. See eeldab, et pensionifondide varad müüakse x aja jooksul maha, et riik ja rahvas saaks raha kätte. Kõik varad ei ole likviidsed, nende hinnad võivad oluliselt kukkuda, kui üldse leidub ostja. Eelkõige käib juttu nende Eesti majandusse panustatud rahast, millele võib olla raske leida ostjat.
Inimestele valikuvabaduse andmise sildi all võidakse neilt tegelikult ära võtta madalate kuludega väikese rahapaigutamise võimalus. 16-20 euro kaupa kuus ei ole võimalik oma töötasust kahte protsenti raha kasvama panna. See on keskmine summa, mis inimese töötasusust II sambasse läheb, koos täiendava 4% on see kuni 60 eurot kuus.