UK 2008; lavastaja Nicolas Winding Refn; stsenaristid Brock Norman Brock ja Nicolas Winding Refn; osades Tom Hardy, Kelly Adams, Matt King, James Lance, Jonny Phillips
You don’t want to be trapped inside with me sunshine. Inside, I’m somebody nobody wants to fuck with do you understand? I am Charlie Bronson, I am Britain’s most violent prisoner.
Charles Bronson, see näitleja, kes valmistas filme nimega “Death Wish”, ei suutnud kunagi teha sellise jõu, energia, hullumeelsuse ja surmasooviga filmi nagu “Bronson”. See ei ole vangladraama, eluloofilm, vaid üsna sürreaalne doos ühe mehe hullust, kes sõna tõsises mõttes ekraanil poolteist tundi plahvatab. See plahvatus on täidetud kildudega tõelisest ennasthävitavast hullumeelsusest, mida film isegi ei ürita selgitada.
Refni film keskendub Michael Petersonile, kellest vanglas istudes (väga aktiivselt istudes) sai UK kõige kuulsam vang, Charles Bronson. Tema vägivallasööstudes ei ole midagi ratsionaalset, tema vastus igale situatsioonile on üks ja sama reaktsioon – tuleb minna ja vastasele kere peale anda. Ja seda tuleb teha naerdes, möirates ja vaatemänguliselt. “Bronson” keskendubki suures osas sellele plahvatuslikkusele, Bronsoni ettearvamatusele ning see teeb filmist fragmenteeritud vaatemänguliste piltide jada, mis vaatajale näkku lajatab. Kuid teatraalne Bronson kommenteerib samaaegselt oma “saavutusi”, pöörates kogu toimuva naljaks, mille ta maailmale vastu vahtimist viskab.
UK kõige vägivaldsem vang – ja pole mitte kedagi elu sees tapnud? Ja on juba peaaegu 40 aastat sees istunud? Huvitaval kombel tuleb Bronsonil alati piir ette, kui asi läheb elu võtmiseni. Asi on lihtsalt selles, et Bronsoni jaoks on tõeline vaenlane-hävitusobjekt tema ise. Ta ei taha ennast parandada (vaadake, mis juhtub, kui kunstiõpetaja tema hinge soovib päästa), lunastada, ta ei soovi olla korralik kodanik, vaid ainult oma “hotellituba”, kus rahulikult möllata, ilma et keegi talle inimõigusi pähe määrima tuleks. Filmi katkendlikkus ja energiline plahvatuslikkus tuleneb Bronsoni enese isiksusest, millel põhimõtteliselt ei olegi muud ühendavat printsiipi peale pideva plahvatamise. What the fuck do you know what I want? Midagi “sügavamat” pakkuda oleks juba silmakirjalik. Ühe põhjuse leiutamine taolise persooni tekkimiseks oleks vaid petmine. Sest plahvatustest enamat ei ole. Kuni need lõpuks ka selle märkimisväärse keha suudavad kustutada.
Eddie Murphyle võib lisada kihte rasva ja muuta sugu palju tahad, ikka jääb ta üheks ja samaks mölisevaks lobamokaks. Kuid võta Tom Hardylt riided seljast ja kohe on tegemist hoopis teise mehega. Tegelikult tegi ta küll meeletult trenni ja sõi kõvasti, et saavutada Charlie’le vastav keha. Olgu, keha võib moondada ja ikka olla samasugune nagu enne, aga Hardy on “Bronsonis” hakkama saanud tõeliselt eneseületusliku ülesandega. Sellist energiat kohtab ekraanil harva, kui vahepeal on tunne, nagu tahaks tegelane pinnast läbi hüpata ja vaatajale kere peale anda. Hardy ja Refni koostöö on jah, ainuke tõeline “Death Wish”. Jään ootama nii “Drive‘i” kui Pimeduse Rüütli tõusu – lavastaja on ilmselgelt võimekas suurteks filmideks ja Hardy järglaseks Jokkerile.