Sukeldusime Lutzowile, Jüütimaa lahinguväljapiirkonna ühele suurimale vrakile.
Selle 26,000 1916-tonnise lahinguristleja jättis tema meeskond pärast seda, kui ta sai 44. aasta konflikti mitmes tegevuses suuri vigastusi, ja uppus XNUMX meetri sügavusele.
Kuna see oli Starfish Enterprise Jutland 2000 ekspeditsiooni esimene sukeldumine, ei olnud me kindlad, mida oodata.
Kuid niipea, kui hüppasime selgesse vette ja vaatasime alla, teadsime, et sellest saab suurepärane sukeldumiskoht.
Nähtavus vrakil oli umbes 15 m ja meie silmad harjusid valguse tasemega kiiresti.
Vööri peamised relvatornid olid esimeste objektide hulgas, mida kontrolliti, ja siit leidsime hulga huvitavaid esemeid, sealhulgas mitukümmend 12-tollist mürsku ja suure osa ühest peamisest laskemoonatõstukist, mis sisaldas palju rohkem padruneid.
Edasise uurimise käigus ümbritsesid meid suured Atlandi tursaparved. Liival oli lugematu arv näiteid suurimatest messingist kestadest, mida keegi meist kunagi näinud oli, läbimõõduga üle 12 tolli ja pikkusega umbes 4–5 jalga.
Jätkasime mööda vraki vasakut külge ja komistasime vastu messingist kandesangide massiivi, mida kasutati karpide vedamiseks ja kotid raketikütust tornide ümber.
Need lamasid üksteise otsas, ümbritsetuna 12-tollise laskemoonaga. Ülesliinile naastes möödusime ühest Lutzowi pronksist torpeedosaatmisuksest, millel oli selgelt näha saksakeelne kiri.
Meie tagasisukeldumine sellel saidil andis veel ühe põneva ülevaate Esimese maailmasõja lahingulaevast.
Vraki tüürpoordi all olid 6-tollised kahuribarbetid ehk platvormid, mis olid rivistatud nii, et relvad olid suunatud allapoole liivale.
Iga barbett näis olevat varustatud oma väikese kaugusmõõturiga ja need tegid suurepäraseid pildistamisobjekte.
Ahtrile lähenedes ilmnesid tõendid 1960. aastatel läbi viidud kaubandusliku päästmise kohta.
Vrakk oli mugavalt lahti puhutud, andes hea ülevaate mootoriruumidest ja eluruumidest.
Paljud kondensaatorid lebasid rusude läheduses koos rohkema laskemoonaga.
Peatusime siin kolmandaks sukeldumiseks, kui reisi lõpus koju looklesime ja näeksime peamise rusude kõrval kummuli lebavat massiivset püssitorni, kus olid kõnetorud, telegraafid, laskemoon, tuled ja muud omadused. kõik selgelt nähtavad.
Lteel kaldast
Taani rannikust 110 miili kaugusel asuv Lutzow oli kõige kaugemal avamerest, kuhu ükski Starfish Enterprise'i meeskonnast oli kunagi sukeldunud. See oli veelgi kaugem kui Andrea Doria vrakk Nantucket Shoalsil.
Meeskond oli esimene, kes sukeldus Lusitaniaga (1994, 1995) ja esimene amatöör, kes sukeldus HMHS Britannicule (1998).
Nüüd olime enne Jüütimaa sõjahaudade sukeldumise väljakutse võtmist kaitseministeeriumiga nõu pidanud.
Meie paat Loyal Watcher, mida opereeris Deep Blue Diving, oli 150-tonnine endine mereväe abilaev, mis võrdub mõnikord vaenulike Põhjamere vetega.
Ramsgate'ist on Jüütimaa lahinguvälja keskpunkti kaugus 380 miili.
Väljakutsed pidid tulema sügava korduva sukeldumise, halva ilma ja vraki asukoha ebausaldusväärse teabe näol.
Esimene nädal, mille jooksul tegime Lutzowis kaks esimest sukeldumist, viidi läbi keskmises mereseisundis Force 5-7.
Varjusime Taani Esbjergi sadamas kaks päeva ja siis selgines ilm päikesepaisteliseks 2-4, muutes Põhjamere hirmutavast kõledast paigast tõeliseks kruiisipaigaks!
See ilm pidi meile jääma ja tegime heina. Ekspeditsiooni kõrghetkel viisime nelja päeva jooksul läbi kaheksa sukeldumist keskmise sügavusega 55 m, mis nõudsid head sukeldumise planeerimist ja üliettevaatlikke dekompressiooniprotseduure.
Sõjalaevade otsimine oli aeganõudev. Esmane asukohateave pärines Taani kaluritelt ja Ühendkuningriigi hüdrograafiaametilt ning kui meie Satnavi-, GPS- ja Decca-põhise teabe täpsust kontrolliti, pidi Loyal Watcher lihtsalt määrama otsingumustrid ja jätkama otsimist.
Ipimedusse
Parim teave on peaaegu alati kohalikku päritolu ja Taani kalurite edastatud teave andis meile tavaliselt rususid, kuigi selle identiteeti polnud ajalooliste uppumiskohtade põhjal alati lihtne välja selgitada.
Näib, et lahingutuhinas pole positsioonide fikseerimine prioriteet!
Pärast suuri sukeldumisi Lutzowis ootasime sarnaseid kogemusi meie järgmisel sihtmärgil HMS Black Prince.
Taanile lähemal olles oli sellel saidil aga mudane merepõhi ja halva nähtavuse tõttu oli raske hinnata, mida me vaatame.
Black Prince lasti õhku pärast Saksa lahingulaevade Ostfrieslandi ja Thuringeni kombineeritud tulistamist ning kukkus alla nelja minutiga.
. vraki leidmine võttis meil aega, mis asub tavaliselt teatatud asukohast peaaegu poole miili kaugusel 49 m sügavusel.
Meil oli kombeks panna ülemisele joonele vilkurid, mis aitaksid meil sinna tagasi jõuda, ja sel sukeldumisel olid need hädavajalikud, sest kui kõik 12 sukeldujat olid ahtris lasust mööda saanud, oli nähtavus praktiliselt null.
Halbadel juhtudel pidime töötama oma kaameratega "lähedal", jättes rahulolu väiksemate objektide tuvastamise ja pildistamisega.
Nägime ahju telliseid, millel oli tembel "Douglas", ja masinaruumis mõnda suurt elektrimootorit. Liivalt leidsime rea illuminaatoreid, mis näisid olevat suletud ja kaetud.
Tuukrid, kes jooksid löögist välja, said sellega hakkama uim piki vraki külge suurema osa pikkusest ja teatas, et vöörid olid paremas seisukorras kui ahter.
See oli erandlik sukeldumise tükk, kuid me otsustasime, et vrakki enam ei sukeldu vizi tõttu ja suundume põhja poole, et leida lahinguristlejaid.
HMS Invincible lendas pooleks ja uppus mõne sekundiga pärast Derfflingeri ja teiste Saksa lahinguristlejate intensiivset tulistamist. Siseplahvatus oli nii purustav, et 1037 meeskonnast päästeti vaid kuus inimest.
Invincible oli kolmas Briti lahinguristleja, mis sel viisil kaotati.
Admiral Beatty hüüatus: "Tundub, et meie veriste laevadega on täna midagi valesti!" rõhutab nende traagiliste sündmuste põhjustatud šokki ja üllatust.
Selle kunagise uhke sõjalaeva rusud pildistati toona ja näitas, et see lendas kaheks, kusjuures vööri- ja ahtriosa olid suunatud taeva poole, kui purunenud kesklaeva osa toetus merepõhja.
Sellest sai Jüütimaa lahingu määrav foto.
Meie esimene sukeldumine toimus suurel vrakilõigul, mis lebas 54 m kõrgusel, umbes 300 m kaugusel vraki teisest suurest osast.
Loodeti, et see osutub ahtriks, mille 1991. aasta ekspeditsioon teatas, et see on püstine. See, mida me leidsime, pakkus uskumatut vaatepilti – terve püssitorn, millel oli endiselt kaks 12-tollist relva, mis lamas tagurpidi liival ja ümbritsetud prahist.
Ainult kõige laastavamad plahvatused oleksid võinud võimsale 17,420 XNUMX tonni kaaluvale sõjalaevale nii palju kahju tekitada.
Sellel erakordsel veealusel paigal ringi liikumine osutus uudishimulikuks kogemuseks, nagu jalutamine 6 tolli paksuste raudseintega kolmekorruselises ringmajas.
Udu läätsedel
Torni põhjas oli läbiujumine, mis viis meid kogu konstruktsiooni alla. Siit vaatasime üles koobasesse auku, et näha sees hunnikuid kordiidikarpe, kaableid ja muid esemeid.
Teiselt poolt välja minnes nägime silmitsi liiva peal lebavate tohutute püssipükstega, nende 2 jalga pronksist. uksed kinni.
Selle põhjapoolse vrakirühma sukeldumiste ajal oli põhjas koheselt märgatav veetemperatuur.
See oli konti jahutav 8°C, mis tegi mind eriti rahule oma O'Thre kuivülikond, nüüdseks on käes juba kolmas hooaeg.
Tõusudel tekkis 12m kõrgusel märgatav termokliin, kus temperatuur tõusis vaid paari meetriga 12-13?C-ni.
Selline kiire temperatuurimuutus mängis laastavalt video ja fototehnika, tekitades objektiivide sisemusse kerge udu, mille eemaldamiseks kulus mitu minutit.
Siiski oli Invincible'i nähtavus nii eriline, et ükski meeskond oli põhjapoolkeral kohanud parimate seas.
Pilves ilmaga nägime põhjas olles siiski rohkem kui 20 meetrit ja kogu torni püssidega ülevalt ja alt – see on suurepärane vaatepilt.
Kahjuks ei peegeldanud sellelt ja teistelt vrakkidelt saadud fotod vee selget selgust.
In pooleks, kuid ühtseks
Meie teine sukeldumine siin, mis viis meid suurima rusude juurde, oli üks aukartustäratavamaid sukeldumisi, mida ma kunagi teinud olen.
Selgus, et varasemad teated selle vraki kaheks murdumisest, mille pooled eraldas prahivälja, olid valed. Need kaks poolt asetsesid kõrvuti.
Suures nähtavuses olime tunnistajaks sõjalaevade sukeldumisele selle parimal kujul. Ujusime mööda massiivsesse tornirõngasse, mis seisis vertikaalselt liival ja mille jooksjad olid selgelt näha.
Ujusime üle peamasti ja nägime kahurivaatlejate sissepääsu ust ja selle sisemist redelit, mis võimaldas neil masti sisse tõusta.
Ülemise joone taastamiseks uimedega edasi liikudes läbisime suure osa põhitekist, mis oli endiselt peenelt kaetud tiikpuuga. Meie tõus oli veidi hirmutav, nagu laskuminegi, sest joone lähedalt tuli läbida suur võrk.
Meie kolmas ja viimane külastus Võitmatusse osutus ekspeditsiooni sukeldumiseks. Richie Stevenson, Doug Friday ja mina ujusime otse ahtrisse ja leidsime kahuritorni.
See on tõenäoliselt ainus koht põhjapoolkeral, kus sukelduja näeb kahte 12-tollist relva, mis näitavad majesteetlikult üle merepõhja.
Cõpetlikum ja selgem
Peale selle, et see tuletab meelde Jüütimaa lahingulaevade vinget tulejõudu, oli see üks muljetavaldavamaid veealuseid vaatamisväärsusi, mida ma kunagi näinud olin, sarnane minu esimesele Andrea Doriale või Britannicu imposantsele promenaadi tekile.
Ujusime ümber torni, uurisime selle omadusi ja jäädvustasime parimaid pilte. Ülemine osa oli ära lennatud, mis andis meile suurepärase ülevaate mürskude käitlemise seadmetest ja relvade põlvpükstest.
Pärast meile määratud, liiga lühikest põhjaaega ujusime aeglaselt tagasi ülespoole, sõites teel üle mõnest HMS Invincible'i ahju tellisest.
Kui me arvasime, et viz on Invinciblest parem, oli see HMS-is Queen Mary uskumatu!
Laeva tabasid Jüütimaa lahingu esimese etapi ajal Saksa lahinguristlejate Derfflingeri ja Seydlitzi mürsud. 1266-liikmelisest meeskonnast jäi ellu vaid 20 inimest.
Nagu Võitmatu ja Väsimatu, lendas ka kuninganna Mary sekunditega tükkideks, laskudes esimesena alla ja tema propellerid ikka veel pöörlesid.
Vraki leidmiseks ja selle väljaselgitamiseks, et see asus loodest kagu suunas ja pikkus umbes 150 meetrit, kulus tund.
Kõrgeim punkt tõusis 15 m kõrgusele ja just siin valisime sukeldumise. Meie sukeldumist iseloomustas kõige suurejoonelisem veealune nähtavus, mida olen Põhja-Atlandi piirkonnas näinud – üle 30 m.
Sellele aitas kaasa see, kui päike paistis tavaliselt pilvise taeva tagant. 45 m kõrgusel oli võimalik näha 60 m kõrgusel liival olevaid jooni.
Vraki kõige sügavamas osas, selle pakiküljel, leidsime ühe Queen Mary tornidest tagurpidi liiva peal, relvad olid maetud peamise külje alla. vraki keha.
Selle all 61 meetri kõrgusel lebasid ühe aluse jäänused, propellerid selgelt näha.
See sobis kaasaegse kirjeldusega, kuidas õhus lendas 200 jalga plahvatava vraki kohal.
Spõrgu tuba kikivarvul
Meie teine sukeldumine siin viis meid mööda vrakki veidi kaugemale. Sukeldusin koos Tim Elleyga, meie esimene töö, et kinnitada haavliin köiega vrakile.
Kohale jõudes nägime, et grapnell oli ühte mürsuruumi alla kukkunud ja ma leidsin end ümbritsetuna 13.5-tollise relvastusega, sidumas lasu ettevaatlikult tala külge ja püüdes mitte midagi segada.
Minu tasu oli suurepärane video kaadrid ühest sõjalaeva ajakirjast.
Tim ja mina puutusime kokku mitme Queen Mary 42 boileriga, mis olid laiali laiali laotatud rusude madalaimatel aladel. Viz oli jällegi erakordne, hoovused healoomulised ja vesi külm!
Päike murdis sukeldumise ajal läbi, vraki valgustamine 60 m allpool – fantastiline!
Sukeldumise lõpu poole leidsime ühe katla jaoks temperatuurianduri, millel oli tähis Fire Furnace No 1.
See ja 13.5-tollised kestad tõestasid kahtlemata, et see oli Briti lahinguristleja, mida me seda uskusime.
Paljud usuvad, et Põhjameri on viljatu veeala, kuid ekspeditsiooni ajal nägime ainuüksi paadist palju huvitavat mereelu, sealhulgas hülgeid, delfiine ja vähemalt ühte kääbusvaala.
Kõik sukeldujad teatasid vrakkidel, et nägid suurimat turska, mida nad kunagi näinud olid, isegi suuremaid hundikalu ja palju tohutut vähilaadset.
Sukeldumiste dekompressioonifaasis ümbritsesid meid tohutud mitmevärvilised meduusid paljudest liikidest, pakkudes põnevaid lähivaateid ja mõningaid lähivõtteid.
Kuid nende puutumatute relvade nägemine Invincible'il jääb igaveseks minu mällu.
KES VÕITS JÜTIMAA LAHINGU?
1916. aasta suvel võidelnud Jüütimaa oli ainuke suurem kohtumine Suurbritannia ja Saksamaa vahel merel Esimese maailmasõja ajal ning on endiselt suurim mereväe tulekahju, mis eales aset leidnud, isegi suurem kui Teise maailmasõja ulatuslikud lahingud Vaiksel ookeanil. 1 laeva – 2 Briti ja 14 Saksa laeva – uputati ning hukkus 11 meremeest.
Briti mereväe luure sai sakslastest tuuleiili Avameri Laevastiku plaan purjetada oma baasidest Jade'i jõest, et pommitada Inglismaa idarannikut, ja Suurbritannia suur laevastik saadeti seda kinni püüdma.
Churchill võttis olukorra olulisuse kokku, öeldes, et Briti komandör admiral Sir John Jellicoe oli ainus mees, kes suutis pärastlõunaga sõja kaotada.
Lahingu esimeses faasis kohtusid Admiral Beatty lahingristlejalaevastik ja 5. lahingueskadrill avamere laevastiku eellahinguristlejatega intensiivses lahingus, mille käigus uputati Queen Mary ja Indefatigable.
Mõistes, et kogu Saksa lahingulaevastik läheneb, pöördus Beatty ja üritas seda Jellicoe lahingulaevastiku relvade alla meelitada, kiirustades sündmuskohale põhjast.
Jellicoe suutis "ületada T", mis on klassikaline mereväe kasutuselevõtt. Just selles lahingufaasis puhkesid kõige ägedamad kahuriduellid.
Saksa laevastik sai märkimisväärseid kahjustusi, kuigi uputati teine Briti lahinguristleja Invincible. Admiral Scheeri juhendamisel suutsid sakslased end lahti võtta ja kodu poole suunduda.
Lahingu kolmas faas oli segane tegevus hilisest pärastlõunast õhtuni. Uputati Saksa lahingristleja Lutzow, enne-dreadnought lahingulaev Pommern ja kolm kergeristlejat. Britid kaotasid mitu hävitajat ja soomusristleja Black Prince.
Kumbki pool ei saavutanud lõplikku võitu, kuid avamere laevastik ei ohustanud enam kunagi kuningliku mereväe ülemvõimu Põhjamerel. Vähemalt strateegilises mõttes Jüütimaad võib pidada britiks võit.
Britid kaotasid aga rohkem laevu ja avastasid tõsiseid konstruktsiooniprobleeme lahinguristlejate ja suurema kaaluga soomust läbistavate mürskude seas, millest kuni 50 protsenti osutusid rämpsudeks.
Mõned ajaloolased väidavad, et Jellicoe ei suutnud oma eelist suureks võiduks sundida, kuna tema kerged jõud olid liiga distsiplineerimatud, et anda regulaarseid luure- ja positsiooniaruandeid.
Kvaliteetne Saksa kahuritöö, laevade disain ja merendus seadsid kahtluse alla ülemaailmse arusaama kuningliku mereväe võitmatusest Jüütimaal. Saksa laevastik naasis kõigepealt sadamasse ja edastas lahingu tulemused, kujutades seda sakslaste võiduna.
Jellicoe meisterlik kontroll suure laevastiku üle katseolukordades tundus avalikkusele vähem glamuurne kui Beatty hulljulge rünnak lahinguristlejatega. Jellicoe karjäär jäi nõrgaks, samal ajal kui Beattyst sai Jüütimaa lahingu viimane iroonia, esimene Sea Lord.
Selle kuu jooksul teeb Deep Blue Diving viiepäevase segagaasiga sukeldumise koolitus kursused Plymouthist välja Loyal Watcheri pardal, mis on ettevõtte enda liveaboard. Lisateabe saamiseks helistage 01260 297990 või külastage Deepblu veebisait.