Suvi on lõpule jõudnud ja sügis oma õigustesse asunud. Suvest on meenutada nii õnnestumisi kui ka luhtumisi.
Möödunud suvel vaheldusid ilmaolud kiiresti ja kardinaalselt. Oli mõnus sooja päikese all põllul nokitseda ja heast saagist rõõmu tunda. Just siis, kui tundus, et see lõputuna näiv kuumus laseb teraviljagi seekord lahedalt ära võtta, tegi ilmataat 19. augustil täieliku kannapöörde. Alustas äikesega, valas maa vihmaga üle ja sestpeale jäigi põllumehi sadudega nörritama.
Kesised ilmaolud
Vihm surus hernevarred vastu maad, pani talinisu peas kasvama, pööritas odrapõldudele suured lamandunud alad. Kel kartul võtmata jäi, pidi kuu aega järgmist võimalust ootama – saagile see kindlasti kasuks ei tulnud. Põllud hakkasid peagi vesiheinast ja võõrkakrast rohetama ning mädanik hiilis mugulatele ligi.
Aga siis, kui muretseda enam ei jaksanud, keeras ilm päevapealt ette sootuks sõbralikuma pale. Sai hulk vilja tänuga võetud, porgandid-peedid jõudsid kuivalt keldrisse. Kahtlane lugu on õuntega, need ei taha tänavu sugugi valmida. Isegi osa suvesorte pole veel valmis, sügissortidest rääkimata. Taliõunad on kõvad kui kivid. Kas neile antakse veel aega, saame näha.
Hoopis hästi on aga läinud lilledel. Öökülm pole neil veel külas käinud. Paras jahedus ning sademed on andnud aialilledele tavatult pika õitsemisaja. Kõik õitsevad korraga – ikka veel floksid, saialilled, päevakübarad ja lõvilõuad, pikalt juba gladioolid ja astrid. Nüüd on lisandunud sügisastrid ja kukeharjad. Kindlasti oleksid seal kambas olnud ka peiulilled, aga teod on need märkamatult nahka pannud.
Suvised projektid