Iga maksukoolitaja teab, et sõna „erisoodustus“ seminari nimes täidab pooled kohad kuulajatega automaatselt. Sellest paremini toimib vaid sõnapaar „sõiduauto erisoodustus“. Ei ole üllatav, et uue riigieelarve varjus Riigikokku sattunud tööandja sõiduauto uue maksureeglistiku pakett ei saanudki varju jääda.
Muidugi tõusid ettevõtjaid ja maksumaksjaid ühendavad organisatsioonid tagajalgadele, sest neid otsustamisse ei kaasatud, ja tulemuseks on see, et autosid puudutav osa on edasisest menetlusest väljas. Aga miks on see teema ikkagi nii oluline? Just selle pärast, et ei ole lihtne leida teist sellist kohta meie maksumaastikul, kus erinevused rahalise ja mitterahalise palga maksustamisel oleksid nii drastilised. Maksusääst ulatub tuhandetesse eurodesse iga üksiku auto kohta. Paraku on riik ise nii otsustanud, et mida kallim on tööandja sõiduauto, seda vähem maksu riik sellelt tahab.
Mis seisus on meil tööandja auto maksud praegu?
Kui keegi peaks soovima motiveerida oma töötajat ametiautoga, mida tohib kasutada isiklikel eesmärkidel, siis tööandjana saab ta selle kätte käibemaksuvabalt (eeldades, et ta on käibemaksukohustuslane). Maksuvabalt saab ta ka kütuse, autopesud, hooldused jmt, mis on seotud auto tavapärase kasutamisega. Selline on seadus. Vastutasuks selle maksuvabastuse eest peab tööandja maksma erisoodustusega seotud makse, mille sees istub ka käibemaks (KM) summas 42.67 eurot kuus, sõltumata automargi kallidusest ja kulutatud kütuse hulgast. Rahandusministeerium (RM) teab rääkida, et registreeritavate uute autode keskmiseks hinnaks on meil 20 500 eurot (KM-ga). Kui võrrelda, kui palju peaks töötajale rohkem palka maksma, et too saaks ise autot nt 7-aastase liisinguga osta (null sissemakse ja jääkmaksumusega, intressiga 3.5% aastas), siis saab selgeks, et kogu selle perioodi jooksul säästaks auto vormistamine tööandja nimele ligi 19 tuhat eurot. Te lugesite õigesti – sääst moodustaks umbes teise sellise auto maksumuse. Mille arvelt? Maksmata maksude arvelt. Antud näites arvestasin hetkel kehtivate maksude ja kütusehindadega, läbisõiduga 150 000 km, mitmeaastaste hooldus- ja remondikuludega 20% ulatuses auto väärtusest ning keskmise kütusekuluga 8 L/100 km. Iga maksuteadmisi omav raamatupidaja võib neid arvutusi ise teha. Lisatud tabel on ehk abiks.
Pange tähele, ma ei räägi üldse maksupettustest. Eespool kirjeldatud olukord on seaduslik. Kui aga kellelgi õnnestub luuletada lisaks seitsme aasta jooksul maksuametit rahuldaval viisil, et kõik tema läbisõidetud 150 000 km on seotud ettevõtlusega, moodustab sääst veel ligi 18 tuhat eurot (igakuine erisoodustusega seotud maksude summa seitsme aasta vältel). Igaks juhuks tuletan meelde, et jutt käib 20 500 eurot maksvast autost, millega saab tööandja kaudu ostes seaduslikult säästa maksudelt ligi 19 tuhat eurot seitsme aasta jooksul ja ebaseaduslikult üle 37 tuhande euro.
Mis siis oleks eelnõu tulemusena olnud teisiti?
RM hindas mõju ulatuseks 24 miljonit eurot. Kindlasti aitab sellele kaasa käibemaksu laekumise hetke varasemale toomine, sest varasem täielik käibemaksuvabastus soetamisel poleks enam paljudel juhtudel võimalik. Aga see ei tähenda, et autoost läbi tööandja muutuks ebamõistlikuks. Kaugel sellest... Hetkel, kui on vaja töötajat motiveerida ja auto sobib selleks, peaks tööandja kulu suurenema 674 euro võrra kuus, et töötaja saaks endale ise 13 500 eurot autot osta (vt tabelit). Aga kui tõsta kulu sellest vaid 95 euro võrra rohkem, saab tööandja osta talle ise 30 500 eurot maksva auto (arvake ära, kumba varianti töötaja eelistaks?). Ja uue seadusega ei oleks see vahe märgatavalt suurem – vaid 110 eurot 95 asemel.
Kui jagada pakutava käibemaksumuudatuse mõju aastate peale, siis töötajale keskmist autot liisiva ettevõtte jaoks jääb olukord peaaegu samaks. Lõppkokkuvõttes maksab see ettevõte umbes sama palju käibemaksu ka edaspidi ainukese vahega, et riik soovib saada rohkem käibemaksu korraga kätte (siit ka 50% piirang) selle asemel, et see tilguks talle 42.67 euroste maksetega läbi igakuise erisoodustuse mitme aasta jooksul. Seda igakuist käibemaksu nn. omatarbelt soovitaksegi asendada ühe suurema maksega. Muide, kui me keskmiste autode asemel räägiks odavamatest autodest, siis juurdelisatud tabelist on näha, et nende ostmine võib pikapeale muutuda… veelgi odavamaks!
Kas tegemist on täiesti uue maksureegliga?
Mitte päriselt. Ligi kümme aastat tagasi kehtis Eestis juba üks käibemaksupiirang, mis puudutas sõiduautode soetamist ettevõtte nimele. Siis ei tohtinud auto soetuselt käibemaksu maha arvata rohkem kui 2/3 ulatuses, teisalt aga ei pidanud käibemaksuga maksustama tööandja poolt töötajale osutatud teenust – auto kasutamise võimaldamist. Käibemaksus on tavapärane, et ühte asja kaks korda ei maksustata, mistõttu kui riik ei tagastanud 1/3 käibemaksust, pidi ta loogiliselt võttes vähemalt 1/3 ulatuses töötajale tasuta antavat teenust maksust vabastama. Huvitav seik on aga see, et riik oli helde ja sellise teenuse maksuvabastus oli täielik ehk käibemaksu ei pidanud siis üldse maksma. Praegu pakutav piirang, mis keelaks 50% ulatuses käibemaksu mahaarvamise (ja üle 2000 euro täielikult), ei ole midagi muud, kui naasmine juba kunagi kehtinud reeglite juurde, olgugi et teiste proportsioonidega. Kusjuures heldus justkui kestaks osaliselt edasi – piiratud mahaarvamisega sõiduauto puhul ei taheta uues seaduses tööandjalt käibemaksu üldse võtta, ka mitte 50% ulatuses.
Selliste osakaalude tagamaa, olgu selleks 2/3 või 50/50, on reeglina soov hinnata ligikaudselt sõiduauto kasutamist ettevõtluses ja isiklikel eesmärkidel. Üks eeldab, et isikliku kasutuse osakaal on 1/3 kõigist kuludest, teine aga, et see on 50%. Kas need numbrid vastavad Eestis tegelikkusele, me ei tea, kuid ühest Euroopa Liidu tellitud uuringust selgus, et näiteks Hollandis ja Belgias moodustas autode kasutamine ettevõtluse eesmärkidel kõigest 22-33%. Kui see oleks ka Eestis nii, eeldaks õiglane maksustamine 2/3 reegli tagasitoomist, kuid selle vahega, et 2/3 mahaarvamise lubamise asemel peaks seda vähemalt 2/3 ulatuses keelama.
Mis seisus me võrreldes ülejäänud EL-iga oleme?
Ilmselt ongi nii kõrgetest isikliku kasutamise protsentidest ajendatud mitme EL riigi soov piirata käibemaksu mahaarvamist. RM kinnitab, et tervelt 21 riiki Euroopas teeb seda. Juba mainitud EL uuringust leiame näiteks, et vähemalt 13 riiki Euroopas ei lubanud 2008. aastal üldse sõiduautode käibemaksu mahaarvamist (s.o 100% keeld), kusjuures kolm neist maksustasid ka omatarvet, mis viitab lausa topeltmaksustamisele. See tähendab, et ostes autot, maksab ettevõtte käibemaksu n-ö täie rauaga, aga sedasama autot töötajale andes maksab ta veel teine kordki, sest töötaja saab tasuta hüve. Eesti seevastu on teises äärmuses – lubab tuhandete eurode viisil käibemaksu mahaarvamist, nõudes igakuiselt vaid 42.67 euro maksmist, kui töötaja saab sõiduauto kasutamise näol lisahüve. Kusjuures sellest summast läheb omakorda maha veel kütuse, autopesula, hoolduse jmt käibemaks, kui seda kulu kannab tööandja. Reaalsus on, et tööandja nimele vormistatud sõiduauto isiklik kasutamine on meil Eestis põhimõtteliselt käibemaksuvaba. Nagu toodud tabelist ehk selgub, jääks odavamate ja keskmiste sõiduautode isiklik kasutamine täiesti seaduslikult ka edaspidi pea topelt soodsamaks, kui nende omamine füüsilise isikuna.
Käibemaks käibemaksuks – räägime tulust, mida töötaja saab, kui tal tekib õigus kasutada tööandja sõiduautot tasuta. Selle tulu maksustamine on Eestis tehtud äärmiselt lihtsaks. Neli aastat tagasi valminud EL-i ülevaates tõdetakse, et 21-st vaadeldud liikmesriigist sõltub tervelt 17-s neist maksustamine auto tegelikust väärtusest ühel või teisel moel. Meil on seevastu täpse arvestuse puudumisel olemas vaid üks fikseeritud väärtus, mida loetakse justkui töötaja tuluks, ning see on 256 eurot, kusjuures selles hinnas on sees nii auto enda maksumus kui kõik jooksvad kulud. Kui mõne mõõdukalt kasutatava väiksema ja odavama auto puhul mahtuksid selle summa sisse ka inimese enda poolt otse omatava auto kulud, siis paljudel juhtudel ei saaks siiski 256 euro eest tööandja poolt kasutada antavat autot ostagi, sellega sõitmisest rääkimata. Sõitku üks töötaja VW Pologa ja teine hoopis Touaregiga, ei muutu hetkel maksustamises miski – hüve arvestuslikuks väärtuseks on mõlemale 256 eurot. Kumb töötajatest saab suuremat tulu ja kas nende võrdne maksustamine on õiglane, jäägu siinkohal lugeja vastata.
Ebavõrdsete autode võrdse maksustamise tõttu ei üllata meid ka statistika. Eelmisel aastal oli Eesti Panga andmetel uue sõiduauto liisinglepingu keskmiseks väärtuseks 19 200 eurot, kui liisinguvõtja oli juriidiline isik, ning 14 400 eurot, kui autot liisis füüsiline isik. Vahe moodustas seega 33%. Kasutatud autode liisimisel oli vahe aga 68% juriidiliste isikute kasuks. Ka Euroopa kogemusest teame, et väikeautodest registreerivad füüsilised isikud 60-70%, kuid alates keskklassist on just juriidiliste isikute osakaal autode omanike seas üle 60%. Kindlasti on paljude tööandjatele eesmärgiks omaette, et tema töötaja sõidaks teatud staatust sümboliseeriva autoga, kuid kas ka maksusüsteem peab seda nii suures ulatuses soodustama, nagu meil, on hoopis teine küsimus. Praegu ta seda teeb ja mitte vähe.
Keda siis muudatused oleksid enim puudutanud?
Muudatuste konkreetne mõju sõltub sellest, kui palju ja mis otstarbel autot kasutatakse. Olukord muutuks eeskätt neile, kes kasutavad tööandja sõiduautot ettevõtlusega seoses palju, isiklikel eesmärkidel vähe ja peavad seejuures arvestust antava erisoodustuse täpseks arvutamiseks või (kulu sissenõudmisel) ka selle vältimiseks. Tulumaksuseaduse eelnõu enam ei näinud ette võimalust kasutada erisoodustuse suuruse arvutamiseks kilomeetripõhist arvestust, nagu praegu (0,3 või 0,2 eurot km eest) – loeb vaid fakt, kas töötaja tohib autot isiklikeks sõitudeks pruukida või mitte. Tulumaksureegli muutmise tulemusena tõuseks maksukoormus nende tööandjate puhul, kelle uuemat või võimsamat autot kasutatakse isiklikult oluliselt vähem, kui 28 km päevas (vanemate ja vähem võimsate autode puhul 43 km päevas, kuumäär 256 eurot jagada päevamääraga 0,2 või 0,3 eurot ja päevade arvuga).
Käibemaksuseadusest tulenev 50% piirang mõjutaks ebasoodsalt neid vähest isiklikku kasutust lubavaid tööandjaid, kelle puhul moodustab auto kasutamine ettevõtluses oluliselt rohkem kui 50%. Seega kui tööandja auto isiklik kasutus on vähene, oleks uue seaduse jõustudes mõistlik maksukoormuse optimeerimisel isiklikust kasutamisest üldse loobuda, et saaks kogu käibemaksu tagasi. Kallite ettevõtlusega mitteseotud sõiduriistade aktiivsed kasutajad maksaksid tabelist nähtavalt käibemaksu ehk umbes 180 eurot aastas rohkem. Nende jaoks, kes kasutavad autot palju ning seejuures nii ettevõtluses kui isiklikuks otstarbeks enam-vähem võrdselt, ei muutuks aastate peale jagatuna suuresti miski – nad maksavad poole rohkem käibemaksu autolt ja kütuselt, aga saavad täieliku vabastuse erisoodustuse käibemaksust. Need, kes kasutavad mitte kõige kallimat autot enamasti vaid isiklikel eesmärkidel, saaksid uute reeglite järgi ehk üldse maksulangetuse. Menetlus on peatatud. Kuidas edasi?