Kalmistu mändide all valitseb sõna otseses mõttes haudvaikus. Vaid väga õrn ja kuidagi valus kellade helin saadab seda vaikust. Ja mõned nuuksed. Sven Grünberg ja Riho Sibul seisavad kääpa serval kui liikumatud kujud, kelle sõrmed liigutavad peaaegu nähtamatute niitide otsas rippuvaid tiibeti kellasid. Siis katkeb ka kellade helin. Vaikus on lausa valus. Kuigi kääpa ümber seisavad sajad leinajad, palgelt valguvad pisarad häält ju ei tee.
Suur laulja on leidnud suure rahu. Kui aastakümneid mattus Joala lavalaudadel prožektorivalguses lillesülemite alla, siis tänased lilled on viimased. Nende seas tohutu suur punastest roosidest pärg, mille lindil vaid neli sõna "Kallile Jaagule armastusega Maire".
Musta riietatud Maire on terve matusetalituse olnud vapramast vapram. Vaid hetkel, kui kirst hauda lastakse, murdub ta hetkeks, ega suuda pisaraid tagasi hoida. Tuge annab lahkunu poeg Janar, kelle najale ta pea toetab. Viimased sõnad matusetseremoonial jäävadki abikaasa kanda, kes tänab Jaaku ära saatma tulnuid. "Ma loodan, et kõigile jäävad Jaagust vaid kõige paremad ja helgemad mälestused."
Laule ei saa meilt keegi võtta
Samal teemal
Neid, kelle poole Maire nende sõnadega pöördus, oli eile Metsakalmistul sadu ja sadu. Esimesed neist jõuavad kalmistule juba poolteist tundi enne matusetalituse algust.
Lauljaga on tulnud jumalaga jätma paljud Jaak Ahelik, Priit Pihlap, Tõnis Mägi, Riho Sibul, Andres Oja, Raivo Sersant, Olav Osolin, Jüri Trei, Jaan Elgula, Olav Ehala, Uno Loop, Koit Toome, Vahur Kersna, Juhan Paadam, Aarne Valmis, Marju Länik, Andres Ots… Piltlikult öeldes võiks olla täna Metsakalmistul koos terve Eesti, sest pole kodu, kus ei teataks Joalat, tema häält ja tema laule.
Üha uued ja uued jumalagajätjad, käes pärjad või lillekimbud, lähevad kabelisse suurele muusikule viimset austust avaldama. Teiste seas ka peaminister Taavi Rõivas. Kes oma pärja asetab vabariigi presidendi saadetud pärja kõrvale.
Keset kabelit seisab alusel kinnine sark, mille ees ja ka kaanel on kaks fotot noorest Jaak Joalast. Just sellisena ta meie mällu on sööbinud ja just sellisena ta meie mälestustesse ka jääb. Talle oli jumalast antud hääl ja ta oli lauljaks loodud. Kui palju selle andekuse taga oli tohutut tööd, on rääkinud paljud tema head sõbrad. Seda juba siis, kui Joala veel mööda Venemaad tiirutas, kui ka nüüd, kui temast juba minevikuvormis tuli rääkida.
Haigus võttis meilt Jaagu, kuid tema laule ei saa meilt keegi võtta. Need mõtted erinevas sõnastuses olid eile nii mõnegi hüvastijätja huulil. Nendest sadadest lauludest tsiteeriti talitusel kabelis kahte, mis eilse päeva nukratesse hetkedesse enam sobisid.
"Tuul on hoopis taltunud, männid vait.
Põlenud koorega oksa pealt,
langeb vaik, kiirgav päikesepisar,
kiirgav päikesepisar,"
kõlasid esiteks kõneleja suust read laulust "Verelilled", mida Tõnis Mägi kõrval on esitanud ka Joala ning loomulikult ei saanud minna mööda ridadest:
"Ka unustuse jõel on kallas kahel pool.
Ka unustuse jõel võib seisatuda vool.
Ka unustuse jõel aeg kord silla loob,
ja sind mu juurde jälle toob."
Sarga peatsesse astub Joala üks paremaid sõpru Riho Sibul, kes kaks päeva enne laulja lahkumist teda haiglas vaatamas käis. Sibul, talle omase sissepoole pööratud oleku ja väga vaikse häälega meenutab oma viimaseks jäänud silmast-silma kohtumist sõbraga. "Kas sa tead, kes on käinud koos kosmonautidega kõrbes kala püüdmas, küsis Jaak. Ei tea, vastasin. Mina olen, muigas Jaak."
1993. aastal juhtus Joala jaoks midagi enneolematut. Ta konferansjeeris järjekordset Summerit ja palus lavale Gary Brookeri koos Procol Harumiga. Ime Joala jaoks oli sündinud. "Viltkübar" oli üks esimesi laule, millega Joala end otsekohe eestlaste südamesse laulis, veel samal aastal, kui see Gary Brookeri kirjutatud lugu "Homburg" Procol Harumi esituses maailma raadiote ede-tabeleid vallutas.
"Puhka rahus, kallis sõber," jättis Makarov Joalaga jumalaga.
Pea kilomeetri pikkune kurb rongkäik
Sarga mõlemal pool peatses asuvatel kandelaabritel põlevad kummalgi neli küünalt. Kabel on pilgeni rahvast täis. Läbi vitraaži kumab õrn päikesevihk.
Et noor Jaak alustas oma muusikuteed ansamblis Kristallid flöödimängijana, astub sarga ette flötist Peeter Malkov.
Nüüd on aeg teele asuda. Uksest koos välja minnes poetab Heidy Tamme: "Täna sündis taevas üks täht. Väga ere täht. Eesti kohal."
Kõlab esimene kellalöök. Mis lausa valusalt lõhub senist vaikust. Esimesena astub kabelist välja Koit Toome, kellele lahkunu oli ühtmoodi sõber ja mentor, käes Joala foto. Tema kannul tuleb hauaplaati hoides Tanel Padar. Siis sark ja siis lilledemeri. Et Joalat tema viimsel teekonnal saadab sadu ja sadu inimesi, hargneb kurb rongkäik vaat pea kilomeetripikkuseks.
Teel kääpa poole satume esiteks kõrvuti käima Priit Pihlapiga, kes ütleb, et just täna tuli tallel hinge ja südamesse soe tunne kui, meenus 1987. aasta Jūrmala lauluvõistlus, millest temagi osa võttis. "Sain seal kuuenda koha, kuigi närv enne seda oli tohutu ja närvipalavik tahtis ära tappa. Ja siis kell kaks öösel helistab Jaak mulle hotellituppa, öeldes, et mida sa närveerid, mida sa karjud, laula vaiksemalt. See oli nii armas, et ta mulle kui nooremale kolleegile võttis vaevaks nõu anda," meenutab Priit Pihlap. "Ja muidugi jääb Jaaku meenutama, tema ülim professionaalsus ning meeletu andekus." Siinsamas kõnnib viimasel ajal enam raadiost tuntud hääl Jaan Elgula, kes ütleb, et Jaak aitas tal aastate jooksul kordi tuvastada mõnda tundmatut lugu fonoteegist. "Ma teadsin, et ta üldiselt telefonile ei vastanud, aga minu kõnesid võttis ta vastu. Viimati kõnelesime mais, ikka telefonis. Rääkisime kolmveerand tundi, elust olust, Silvist (Vrait – toim) rääkisime. Tervisest rääkisime. Küsisin, kas suitsu teed? Teen küll, kostis Jaak vastu. Lisades, et leidis veel ühe laheda vene arsti, kes valmistab väsimuse vastu mingit imeravimit ja kes töötanud kunagi nõukogude kosmonautide heaks. Igatahes oli ta väga päikeseline. Mul oli veel mitu nädalat hea tunne, et ta telefoni vastu võttis ja et ta rääkis," meenutab Jaan Elgula oma viimast jutuajamist Joalaga.
Leinajate rivis on ka kunagise kuulsa ansambli Laine laulja Marta Oja, kes meenutab Joalat oma kolleegina Astoria varietee päevilt 1970. aastatel. "Tollal polnud ta nii kinnine, nagu temast hiljem on räägitud. Ta oli väga avatud inimene, samas väga aus oma tunnetes ja ütlemistes, aga selles polnud kunagi sarkasmi. Hiljem, kui me ühel pikal Venemaa tuuril koos esinesime, siis ma nägin, kuidas ta oma sarmiga venelannasid hullutas. Samas oli ta ei pugenud publikule, ta oli alati väärikas, ta oli aus nii oma ütlemistes kui esinemises."
Oma viimase puhkepaiga saab Jaak Joala Silvi Vraidi lähedusse. Võib isegi öelda, et nad on naabrid.
Ootamatult päeva kurbust mahavõtvaks kujuneb jutuajamine Jaak Ahelikuga tagasiteel. "See oli vist aasta 1967, kui Jaak Joala oli just eesti keeles laulnud linti biitlite "Lady Madonna" ja mille Melodia mingil imeõhukese plastmassist plaadina välja andis. Et mul endal grammofoni polnud, läksin seda vanatädi juurde kuulama. Kuulasin seda terve päev otsa. Järgmisel päeval pärast kooli läksin jälle vanatädi juurde, et jälle seda plaati kuulata. Sest see oli lihtsalt nii äge. Koputasin ukse taga veerand tundi, kuni lukuaugust piiludes nägin, et ta on kodus, aga sisse mind ta enam ei lasknud."