Valentina
Tundsin ennast alati üksiku ja ebavajalikuna. Kuna isa jättis meid emaga minu Tere. Mu nimi on Valentina, tahaksin teile rääkida oma elust.lapsepõlves maha, tundsin meeste suhtes pahameelt. Mulle tundus, et kõik mehed on sarnased. Ma olin nende peale solvunud, ja mu solvumine muutus aastatega vihkamiseks.
Täiskasvanuks saades tahtsin olla õnnelikus pereelus, otsisin õnne, aga ei suutnud seda leida oma usaldamatuse tõttu meestesse, sest nägin igas mehes oma isa.
Vähe sellest, lapsena olin haiglane. Kuna ma olin hiline laps, tundsin, et olen emale koormaks, sest ta kasvatas mind üksi ning pidi ennast töö ja minu vahel jagama. Tunne tugevnes sedavõrd, et täiskasvanueale lähenedes tundus mulle, et olen eksikombel siia ilma sündinud ning mul pole kohta ei isiklikus elus, tööl ega karjääris… Ma muutusin kinniseks oma ema suhtes, suhtlesin temaga vähe… Ma olin tema peale solvunud, tundes, et tema on kõigis minu ebameeldivustes süüdi… Ma olin tema suhtes agressiivne ning ebaviisakas.
Pärast ema surma tekkis mu südamesse veel üks solvumine – solvumine enda peale. Pärast seda, kui teda enam polnud, oli mul halb seetõttu, et ei võimaldanud tal tunda rõõmu tütre armastusest ema vastu. Otsustasin, et ei ole õnnelik, kuna pole seda ära teeninud. Pole ära teeninud õnne, edu, austust, lähedaste tunnustust… Alguses proovisin ma ennast leida erinevates seltskondades, erinevates hobides, püüdes täita tühjust enda sees…Ma kadusin täiesti nendesse harrastustesse, nii et unustasin, millised olid mu eesmärgid ja unistused ning põletasin lihtsalt päev-päevalt oma elu.
See tühjus ja solvumine kuhjus niivõrd minus, et mul tekkisid probleemid tervisega. Mul hakkas halb, ma ei saanud hingata, mu süda tagus ning mulle tundus, et mul on südameprobleemid, probleemid pea ja vererõhuga, pea käis ringi. Kõik arstid rääkisid, et mul on kõik korras, tarvis on võtta rahusteid, sest viga on närvisüsteemis. Nii sattusin psühholoogi juurde. Käisin tema juures pikalt ning kulutasin selle peale palju raha. Ja kui raha sai otsa, sain aru, et mul pole enam kellegi juurde minna, kuna ilma rahata nad vastu ei võta.
Niisuguses seisundis saabusin kirikusse. Siin hakkasin kuulama ja ellu viima seda, mida mulle soovitati. Panin tähele, et vabanesin märkamatult vihkamisest ja solvumisest enda ja meeste vastu. Nüüd vaatan meestele teisiti, nähes neis inimesi ja austades neid. Samuti hakkasin lugu pidama iseendast. Sain aru, et minu elu on kõige hinnalisem, mis mul on, ning selle eest tuleb võidelda.
Mul tekkisid unistused, uued eesmärgid. Unustasin probleemid, mille tõttu kannatasin, ning magan nüüd rahulikult.
Mul puudub vaba aeg, kuna olen alati millegagi hõivatud. Mul on rahu, tekkis armastus, kellest ma pidevalt unistasin, lootmata seda leida. Praegu olen ma tõeliselt õnnelik inimene.