Viimase sajandi tunnusjooneks on, et inimene on meeletult täiustanud kommunikatsioonisüsteeme inimese ja inimese vahel, kuid alla on käinud võime suhelda nii looduse kui iseendaga. Mõlemal puhul on see kaasa toonud ränga võõrandumistunde, kirjutab valdur Mikita raamatus „Lindvistika ehk metsa see lingvistika", mis on nüüd saadaval ka e-raamatuna.
Tavaliselt me ei mõtle seenele minnes, et seenelkäik kuulub tegelikult maailmakultuuri haruldaste ja hääbuvate vormide hulka. Mükofiilseid kultuure on alles väga vähe. Täpselt samuti kuulub sinna toimetamine vanas taluaias või (palve)rännak mööda isiklikke pühapaiku. Põhimõtteliselt on kõigil neil samasugune väärtus nagu mõnel Bachi sonaadil või iidse linna varemetel.
Vaadates neid eesti kultuuri iseloomulikke ja omanäolisi jooni, hakkab kangastuma üks üpriski erilaadne kommunikatsioonimudel, mis määratleb inimese kõneluse maa, elava looduse ja viimaks iseendaga (maagiline sõna). Viimase sajandi tunnusjooneks on, et inimene on meeletult täiustanud kommunikatsioonisüsteeme inimese ja inimese vahel, kuid alla on käinud võime suhelda nii looduse kui iseendaga. Mõlemal puhul on see kaasa toonud ränga võõrandumistunde.
Võiksime pidada seda maagilist kommunikatsioonisüsteemi ehk rohelist kirja üheks kolmest suurest leiutisest, mis on kujundanud maailma ajalugu. Need on roheline kiri, alfabeet ja kümnendsüsteem. Kõige pikema ajalooga on kahtlemata esimene, see on kujundanud inimese ja maailma (st inimese ja looduse) suhteid kümneid tuhandeid aastaid. Võib öelda, et maagiline sõna on olnud maailma kultuuriloos kõige vanem ja jätkusuutlikum dialoogivorm. See võimas leiutis lagunes koost vähem kui paarisaja aastaga.