Ma olin veel mõnda aega tagasi viimane inimene, kes oma imelisest hommikupudrust loobuks. Ometi pole ma juba üle poole aasta hommikust söönud ja ausalt öeldes ei tunne puudust ka.
Mul on diagnoositud ärritunud soole sündroom. Kes teab sellest väidetavalt ravimatust haigusest rohkem, kes vähem, aga meeldiv ta igal juhul ei ole. Tänu ärritunud soolele olen aga oma keha kohta väga palju targemaks saanud.
Sain mitme arsti käest sama diagnoosi ja see oli ühtlasi ka ainus asi, mis ma neilt sain. Mitte ühtegi nõuannet, kuidas edasi tegutseda, sest ravi ju ei ole. Jah, ravi ei ole arstide meelest, see aga ei tähenda, et haigusega peaks elu lõpuni samamoodi elama. Kuni mõne ajani olin ka ise veendunud, et mul on vaja tabletti, et ennast hästi tunda. Nüüd ma enam ammu nii ei arva, vaid olen leidnud, et õige toitumise, vähese stressi, puhkuse ja trenniga on mul võimalik ennast imeliselt tunda. Ja siis muidugi see, mida pealkirigi ütleb – ma paastun iga päev.
Olen perioodiliselt paastunud praeguseks kindlasti üle poole aasta. Alguses paastusin vast kõige tavapärasemal viisil – 16 tundi ei söönud ja kaheksa tundi sõin ehk hakkasin sööma kell 12 päeval ja lõpetasin seitsme-kaheksa ajal õhtul. Kuidagi läks aga nii, et mõne aja pärast ei olnud mul kell 12 veel kõht tühi ja lükkasin söömist veel tund-kaks edasi. Nüüdseks on välja kujunenud nii, et hakkan sööma alles nelja-viie ajal, mõnikord hiljemgi, või söön ainult ühe eine päevas (on loomulikult ka erandeid).
Miks ma paastun?
Kuidas ma üldse paastumiseni jõudsin? Tänu oma tervislikule seisundile (pane tähele: tänu!) tunnen oma keha päris hästi. Esiteks sellepärast, et käisin peaaegu kõikvõimalikel uuringutel, millest muidugi selgus, et kallikene, sa oled ju täiesti terve. Teiseks seetõttu, et uurisin, puurisin ja katsetasin ise. Olen proovinud igasugu dieete ja toitumisviise (loe: rangeid piiranguid), mistõttu sain ühel hetkel kaela toitumishäire. Olin dieeditanud pikalt ja suhtusin söömisesse ärevusega, mis viis selleni, et sõin tihti lihtsalt üle. See oli üks väga tume aeg mu elus.
Aga. Ma sain sellest üle ja võitu. Ma jõudsin ringiga tagasi sinna, et tuleb kuulata ja austada oma keha ning tasakaalustatud, mõõdukas ja tervislik toitumine on mulle õige. See tähendab ka seda, et söön ikka aeg-ajalt kommi, šokolaadi ja kooki, joon veini või – mis väga oluline! – söön rohkem, kui peaksin. Seda juhtub kõigil ja see on täiesti okei.
Ja siis kuulsin perioodilisest paastumisest. Esimest korda proovisin, oli harjumatu, tegin asju valesti, tundsin ennast halvasti ja andsin üpris ruttu alla. Teist korda harisin ennast rohkem, toitusin tervislikumalt ja armusin sellesse eluviisi. Paastumisel on nii palju positiivseid külgi, omal nahal olen tundnud järgmisi:
- seedesüsteem saab puhata, mis tähendab, et mu keha ravib ennast ise;
- puhitust ei ole;
- kõhuvalu ei ole;
- söögiisu väheneb;
- kuna söön lühikese aja jooksul, siis söön peamiselt tervislikku ja täisväärtuslikku toitu, sest keha küsib seda;
- ei söö töö ajal või üritustel keset päeva näkse ja maiustusi;
- rohkem aega, sest ei pea süüa tegema;
- olen palju produktiivsem ja teen oma tööd paremini;
- mõistus on selge;
- kehakaal väheneb;
- uni on kvaliteetsem;
- pohmakas läheb kergemini üle, hehe!
Mitte nii headest külgedest tulin praegu ainult paari peale:
- tihti on külm ja peab rohkem riideid selga panema;
- kui ei söö eelmisel päeval piisavalt palju, on järgmisel päeval väike energiapuudus.
Pikk paast
Praeguseks olen kõige pikemalt paastunud 43 tundi (kaks korda). See tähendab, et lõpetasin söömise õhtul kell seitse, paastusin terve järgmise päeva ja hakkasin sööma kolmandal päeval umbes kell kaks.
Enesetunne oli peaaegu terve paastu ajal üllatavalt hea. Kõht andis aeg-ajalt korinaga märku, et võiks vist miskit hamba alla pista, aga kuna tegin kindla otsuse, et paastun ja midagi ei söö, siis oli kerge kõhukorinat eirata. Kaasa aitas ka see, et jõin palju vett ja teed. Umbes poolest päevast hakkas külm. Sõrmeotsad ja varbad külmetasid eriti. Kui paastun pikemalt kui 20 tundi, siis külmetamine ei lähegi miskipärast ära. Tavaliselt hoian öösiti akent lahti, aga pika paastu ajal magan pikakäiselise pluusi ja soojade sokkidega.
Mõistus oli klaar, mis tähendas, et tööd oli väga hea teha ja olin paastu ajal ka tunduvalt produktiivsem. Aeg-ajalt kippus näiteks püsti tõustes n-ö pilt hiljem järele tulema, aga see polnud midagi hullu.
Kolmanda päeva hommikul tundsin ennast täitsa tavaliselt. Uni oli märkimisväärselt kvaliteetsem ja seda arvatavasti seetõttu, et kehal polnud millegagi tegeleda ja sai puhata. Tänu sellele ärkasin kolmanda päeva hommikul üllatavalt vara, kuigi oli laupäev. Enesetunne oli väga hea ja ma ei saanud arugi, et pole 36 tundi ja peale mitte midagi söönud.
Kuidas ma paastust välja tulin?
Kui päris aus olla, siis ma veel otsin seda õiget viisi, kuidas enda seedesüsteemile sobivalt pikast paastust välja tulla. Esimese pika paastu ajal sõin esimese asjana marju ja umbes tunni aja pärast omletti, misjärel hakkas mul kõht valutama. Nüüd teise paastu ajal jõin alustuseks sidrunivett Himaalaja soola ja kaneeliga. Poole tunni pärast tegin köögiviljapuljongit. 40 minutit hiljem sõin esimese toidukorra, milleks olid juurviljad ja kaks muna. Võib-olla oli muna alustuseks raske toit või ei tahtnud seedesüsteem võtta hästi vastu juurvilju, aga kui söömisega alustasin, hakkas kõht veidi valutama ja jätkus ka ülejäänud õhtu jooksul. See ei olnud aga midagi hullu ja usun, et teistsuguse seedesüsteemiga inimestel on tunduvalt kergem paastust välja tulla. Mina veel otsin oma viisi.
Paastu positiivseid külgi tundsin veel terve järgneva nädala jooksu. Tundsin ennast fantastiliselt – mõistus oli nii selge, suured isud kadunud ja üldises mõttes väga hea olla. Plaanin kindlasti lähiajal veel pikalt ja pikemalt kui 43 tundi paastuda, sest need hüved, mis ma paastust saan, on imelised.
Kai Miller
PS! Ise kirjutasin paastumise teemal artikli umbes just aastakese tagasi, mida saad lugeda SIIT!