Kõrvaloleval pildil on Naime Lamp 22-aastane neiu. Äsja oli tuntud kultuuritegelasel taas juubel, seekord lõi ette 75. Aga Naime hing on endiselt noor, tema jutud muhedalt naljakad ning pill – see tema truu kaaslane kogu elu – istub ikka hästi ta põlvil. Kutseid juubelitele ja muudele pidudele tuleb populaarsele akordionistile nii palju, et kõiki ei jõuagi rahuldada. Aga see annabki Naime elule vürtsi. See, et ta pole unustatud, et ta ümber on sõbrad ja palju häid inimesi.
“Enne mind oli õde Virve, nüüd oodati kangesti poissi. Kui tagakambrist hakkas kostma hirmvali titehääl, tulnud isa kambriukse vahele ja öelnud kurvalt – jälle tüdruk!” Nii on Naimele räägitud tema sündimise lugu. Oodatud poiss tuli ka, aga kuus aastat hiljem.
Nasva tüdruk
Naime on läbi-lõhki Nasva tüdruk. Tema kodu asus otse jõe ääres. Vanaema targutanud ikka, et kes Nasvale elama asub, ei see saa nälga tunda – tuhlis ja kala on alati laual, sest jõgi toidab küla ära.
Naime olnud vanematele üks tüütu “putukas”.
“Ma peitsin ennast ära ja mulle valmistas suurt rõõmu, kui kõik mind otsisid. Ükskord redutasin Mälgu sauna taga haopinu varjus. Kuulsin küll, kuidas mind hõigati ja otsiti. Olin hirmul… Et kui nad mu leiavad, mis siis saab! Lõpuks leidsid. Ja muidugi ei saanud ma peksa, sest kõigil oli hea meel – laps polegi jõkke uppunud!”
Nasva jõgi – see oli külalastele kui magnet. Omavahel võisteldi selles, mitu korda päevas ujumas käid. “Ühel päeval käisin vees 11 korda! Vahepeal ei jõudnud ära kuivada, huuled olid sinised, aga vette pidid sa saama,” meenutab Naime.
Nasva lastel oli veel üks omapärane hobi: “Otsisime surnud linde ning matsime need siis maha. Meil oli terve lindude surnuaed, okstest ja roogudest ristid peal.”
Suurim valu – kodu kaotus
Sõja ajal põles Kõrtsi talu maha. Põgenevad sakslased redutasid Sõrve pool jõge ühe talu pööningul. Venelased olid tulekul ning sakslased tahtsid silda õhku lasta. Muuseas tulistati leekkuulidega ka teiselpool jõge asuvaid maju. “Ühekorraga põles maha 16 suitsu. Küla oli lage,” jutustab Naime ja mäletab, et kõik need pered majutati kuidagi külapeale ära.
Majades oli ruumi, sest vahetult enne seda oli olnud üks suur põgenemislaine Rootsi. Ka Naime isa oli valmis pagema, aga millegipärast jäi ta paadist maha. Ema oli siis õnnelik, sest kodu küll ei olnud enam, aga isa oli vähemasti alles. Seda õnne ei jätkunud aga kauaks. 1945. aasta märtsis Naime isa arreteeriti ja viidi Siberisse. Tema põrm jäi Norilski mulda.
Emal oli kolme lapsega raske, kuid nälga Naime oma lapsepõlves ei tundnud. Ka riided olid seljas, jalavarjud pättidest tanksaabasteni olid kõigil lastel olemas. Kuna Nasva koolimaja põles ka maha, käisid Nasva lapsed linna kooli. Igal varahommikul startis Nasvalt linna poole terve suur lastevägi. Naime mäletab, et 7–8 km pikkune koolitee polnud tol ajal sugugi pikk ega raske. Vastupidi – seal sai palju nalja ja kõigil oli väga lõbus.
Unistas akordionist
Naime mäletab end pisikese tüdrukuna isa süles istumas ja taati harmooniumil mängimas “Oh saja lumeke…” Kui Naime juba teismeline oli, viidi ta suveti Koimla külla sugulaste juurde lapsehoidjaks. “Seal peres oli harmoonium ja üks poegadest mängis seda imeilusasti. Ka teised poisid klimberdasid pilli kogu aeg. Proovisin siis mina ka. Esimene lugu, “Pisikesed koerad, suured koerad…” tuli üllatavalt kiiresti ja päris kenasti välja.”
Kui mõne aja pärast sattus Naime kätte akordion, tundus see pill veelgi vahvam ja lood tulid tüdrukul nagu iseenesest. Ja nii see läks. “Kui kuskil pill ette sattus, olin mina kohe jaol. Oma esimeses kirjas onule Rootsi kirjutasin, et kui sul on võimalik, saada mulle akordion…,” jutustab Naime. Pill jäi Rootsist muidugi tulemata ja Naime sai esimest korda onu pillil mängida alles 25 aasta pärast. Siis, kui ta ise onul Rootsis külas käis.
Naimest saab õpetaja
Pärast keskkooli pidi Naime tööle minema, sest edasiõppimiseks ei olnud raha. Proovis üht ja teist kontoritööd, aga need elavaloomulisele neiule ei passinud. Naime mäletab, et vahetult enne kooliaasta algust kohtus ta juhuslikult oma õpetajaga.
“Võtab mul varrukast kinni ja teatab, et Tagala kool vajab vene keele õpetajat. Mul hirmus hea meel. Muidugi nõustusin kohe… Olin 19-aastane ja läksin oma esimesse tundi. Lapsed tõusevad püsti: “Zdravstvuite, Naime Jakobovna! Kõik sellised armsad maalapsed, poistel siilipead ja tukad ees… Ma olin nii uhke ja mulle meeldis koolis väga.”
Naime pidas õpetajaametit kuni 1955. aastani. Siis avati Tallinna pedagoogilise instituudi juures kehakultuuri- ja muusikaosakond. Just täpselt see, millest neiu oli unistanud. “Olin omale pisut raha kõrvale pannud, pire paremad riided muretsenud ning läksingi Tallinna kooli.”
Jõudis läbi teha kolm kursust, kui juhtus õnnetus – vigastas võimlemistunnis põlve nii, et sporditegemisel oli kriips peal. Jäid tegemata arvestused ja eksamid kehakultuuris. Tuli leppida sellega, et ülikool jääb pooleli. Haige põlv annab tõsiselt tunda tänase päevani.
Koduküla kultuurijuht
Vahepeal oli Nasval valmis saanud uus klubihoone. Arvati, et Naime oma särtsakuse ja pillimänguoskusega sobiks klubijuhatajaks suurepäraselt. Neiu võttis pakkumise vastu. Täna, mil vanaproua oma elule tagasi vaatab, leiab ta, et parimat kingitust poleks tema oma elult oodata osanud. “Et mul oli ikka nii palju mõistust ja ma jäin siia!” imetleb Naime iseennast. “Sest terve mu elu on olnud väga huvitav, väga vaheldusrikas, mu ümber on olnud nii palju toredaid inimesi.”
Ülikoolipäevil oli Naime osa võtnud üliõpilaste laulupäevadest, mis toimusid kordamööda Eestis, Lätis ja Leedus. Neist olid jäänud unustamatud muljed. Kui nooruke kultuurijuht kuulis, et Nasva kanged mehed-naised olid pisikeste kakuampaatidega käinud ära Ruhnus ja Riias, tekkis Naimel mõte viia rahvas meritsi Kuramaale.
Et mis oleks, kui looks sõprussuhted lätlastega. Pisut eeltööd ja tulemuseks oli see, et 1961. aasta jaanipäevaks olid nasvakad oodatud Kuramaale. Kahe paadiga asuti teele. “Oli hirmus torm… Teise paadi mootor läks keset merd katki ja me hilinesime kõvasti. Kui hakkasime Roja sadamasse jõudma, vaatame, mis inimesed need kõik seal sadamas on. Selgus, et meie vastuvõtjad! Lillede, soojade tekkide ja kuuma teega. Selline südamlik vastuvõtt!” meenutab Naime.
Paari kuu pärast tulid lätlased Nasvale vastukülaskäigule. Tulid mitte laevaga, vaid mööda kruusaseid teid üleni kaskedega ehitud veoauto kastis. Naime oli sõprade vastuvõtuks kirjutanud laulu “Kodurand”, mida lauldakse Kuramaal tänase päevani, aga läti keeles.
Pärast seda hakkasid lätlastega sõprussuhteid looma paljud Saaremaa majandid, ettevõtted-asutused ning omavaheline läbikäimine muutus vägagi tihedaks.
Suure majandi kultuurijuht
Hiljem, kui Saaremaal tekkis suur ja võimas Saare Kaluri kolhoos, sai Naimest selle majandi kultuurijuht. “Sattusin Saare Kalurisse õigel ajal, sest juhatus toetas kultuuri igati ja selle jaoks oli alati ka raha. Meil oli spetsiaalne kultuurifond. Kui aruandeperioodi lõpuks oli kulutamata jäänud palju raha, olin ma oma tööd halvasti teinud. Kui oli järel veel vaid paarsada rubla, olin olnud tubli ja tööd hästi teinud. Nii lihtne see oligi.”
Tol ajal peeti igal suvel suurejooneliselt ülevabariigilisi kalurite päevi. Seejärel tuli kaheksa kalurikolhoosi taidlejate konkurss “Hõbedane me-ri”.
“No siis pidid juba punased lipud lehvima ja ilma esimese kohata ära koju mitte tulegi!” märgib Naime ja lisab, et temal oli õnne. Saare Kaluris oli palju andekaid taidlejaid, keda näidata. Näiteks võrratu häälega õnnistatud laulumees Heinrich Kuusk, naljasoonega etleja Sarra Maripuu, naisrahvatantsurühm Kip-kõpsadi, lauluansambel Briis, solistid Jüri Grišin ja Uljas Peeters, pillimehed Johannes Väli ja Sõrve mees Laes Post.
“Laes oli enesele kombineerinud nn ühemeheorkestri ning mängis mõnusaid külavahelugusid,” meenutab Naime. “Temaga oli üks häda, mees ei taha lavalt enam ära tulla. Muudkui mängib ja mängib. Meie räägime, et mängi ainult kolm salmi. Mees vaatab mulle sügavate silmadega otsa: “Kuidas ma siis saan vähem mängida, kut laulul salme on!” Aga külavahelauludel on ju enamasti paar-kümmend salmi…”
Kuidas Naime Heinoga Moskvas käis
Kuskil ülevaatusel oli kalamees Heinrich Kuusk oma võrratu lauluhäälega silma jäänud Moskva-meestele. 1977. aastal kutsuti mees Kesktelevisiooni saatesse “Moi adres Sovetski Sojuz”. “Panime siit siis kahekesi minema, Heino laulma ja mina akordionil teda saatma. Oli lindistamise päev…
Enne meid oli meesansambel Pihkvast. Nägime läbi klaasi, kuis nad muudkui alustasid ja alustasid. Nii 7 või 8 korda. Siis tuli meie kord. Heinrich laulab: “Kapten, vana merekaru, juua täis kui tint…” Laulame oma laulu maha ja meile öeldakse: “Horošo!” Saime sealt kohe tulema… Võib-olla ei saanud nad meie keelest aru,” jutustab Naime.
Teine kord käis Naime oma taidlejatega Moskvas veel. See oli aastal 1979, kui ansambel Briis kutsuti saatesse “Šire krug”. Toona tuli Moskvas teha tõsist tööd nädal aega. Et Kuressaares sel ajal ei olnud võimalik kesktelevisiooni näha, sõideti pärast üheskoos bussiga Orissaarde saadet vaatama.
Unistused on täitunud
Naime istub oma kodus ning näpud muudkui liiguvad. “Ma ei saa istuda nii, et käed ei käi,” põhjendab ta oma suurt kudumis- või heegeldamiskirge. Kõik sõbrad, kes külla tulevad, saavad rikkalikust sokikollektsioonist valida enesele sobivad. Tuba on veel lilli täis, sest äsja oli vanadaamil tähtis juubel.
“Need kollased roosid siin on minu naistelt tantsurühmast Kip-kõpsadi, märgib Naime. “80ndate aastate lõpul rühm lõpetas küll tantsimise, aga nende hoog ja armastus on kestnud tänase päevani. Igal advendi esimesel pühal käivad nad mul külas, põletame küünalt ja meenutame… See annab mulle nii palju elujõudu.”
Naime loodud kammerkoor Eysysla tähistas möödunud aastal oma 20 aasta juubelit. Naimel oli nende jaoks väärtuslik kingitus – koori tööpäevik algusaastatest peale.
Naimet peetakse ka tantsuklubi Flamingo ämmaemandaks-ristiemaks ning need punased roosid on toodud Hilja ja Kaarel Kiti poolt.
Naime Lambi elutee pole olnud ainult sile ja karideta. Ta ütleb, et on kohanud küll inimesi, kes kultuuritööd ainult raha raiskamiseks pidasid. Aga Naime arvab siiamaani, et inimesele on eluks vaja kõike – nii tööd ja leiba kui ka lõbu, lusti ja armastust. Ilma armastuseta ei saagi inimene elada.
Naime on olnud lesk juba 11 aastat, kuid usub, et Jaan on tema kõrval tänaseni. “Ta on neis piltides siin seinal, igas mööblitükis siin toas… Ta on minuga iga päev. Aeg ei saa parandada haavu, ta ainult leevendab neid.” Naime usub, et mures inimest aitab rohkem optimistlik meel, kui see, et temaga kaelakuti kaasa nutad.
KES ON PILDIL?
Naime Lambi tundis tema noorpõlvepildilt ära mitu inimest, kuid palju oli ka neid, kes pakkusid teisi kuulsaid kultuuritegelasi. Loosiõnn naeratas seekord Helve Õnnisele. Auhinnaplaadi “Laulge kaasa” saab kätte Oma Saare toimetusest.
Kes on aga pildil seekord? Temast (klõpsa) teeme juttu järgmisel “Enne ja nüüd” leheküljel. Õigeid vastuseid ootame OS toimetuses Tallinna 9 või aadressil email@example.com . Auhinnaks on Oma Saar välja pannud CD-plaadi “Kaunid eesti lood paaniflöödil”.