Eelmise aasta suvest tegeleme uue üleriigilise ruumilise planeeringu “Eesti 2030+” koostamisega. Praeguseks on teadlased ja eksperdid kirja pannud eelkõige tugevate keskuste tähtsust rõhutava esialgse visiooni, mille üle parajasti arutletakse piirkondlikel avalikel seminaridel üle Eesti.
Tuleviku ennustamine on teadagi tänamatu töö, seepärast me sellele ei pretendeerigi. Parim, mida saame teha, on lähtuda olemasolevatest teadmistest ja praegustest trendidest. Kaheks aastakümneks plaanide tegemisel on rõhk suuresti mitte konkreetsetel valikutel, vaid alternatiivide säilitamisel.
Näiteks kui teadlased ja spetsialistid on ühel meelel, et Tallinn–Helsingi tunnel võib pikas perspektiivis osutuda mõistlikuks, on oluline hoida selle ehitamiseks vajalik maalapp elamuehitusest vabana. Me võime spekuleerida, aga ei tea täpselt, millised keskused hakkavad arenema ja millised hääbuvad. Küll aga saame seada eesmärgi, et ääremaal peab elu säilima – keskuste tugevnedes ei tohi hajaasustus kaduda.
Samal ajal on just tugevad piirkondlikud keskused garantiiks ääremaal elu säilimisele. Keskuste areng ongi üks uue üleriigilise planeeringu kahest kesksest küsimusest. Teine on sidusus ehk aegruumiliste vahemaade vähendamine. Eesti on väike maa, aga ajalised vahemaad on suured. Joonlauaga kaardi ääres seistes on seda raske mõista.
Püüdes väljaspool suuremaid linnu ühistranspordiga tööle sõita aga enam mitte. Reisirongid on arvestatav liikumisvahend ainult Tallinna ümbruses ja Tartu liinil. Bussiühendus väiksematest paikadest maakonnakeskusse täidab tihti pigem sotsiaalabi ülesandeid.
Ühendatud keskused
Euroopa, vahest isegi Läänemere regiooni jaoks on Eestis üks keskus. Tallinna võimest end rahvusvaheliselt kehtestada sõltub kogu Eesti areng ja heaolu. See tähendab nii linnaruumi kvaliteedi tõstmist kui ka häid ühendusi välismaailma ja Eesti-siseste sihtpunktidega. Nii on võimalik kogu riiki meelitada loodusturiste, külalisprofessoreid, ristlusreisijaid, investoreid ja kaubavoogusid.
Aga nagu kiiret ja ohutut Tartu maanteed pole vaja Lõuna-Eestist pealinna põgenemiseks, pole häid ühendusi Tallinnaga vaja ainult turistidele. Mugavalt korraldatud ja Tallinnaga seotud rongi- ja bussiliiklust ning heas korras teedevõrku on vaja eelkõige eestlastele. Need on eelduseks regioonikeskuste arengule. Keskuste, mis suudavad vähemalt Eesti tasemel mingis valdkonnas või sektoris eristuda ja seeläbi tasuvaid töökohti ja haritud noori ligi meelitada.
Astmeks suuremate linnade ja hajaasustuse vahel on vältimatult tugevad esmatasandikeskused. Siin on lahendamist vajav võtmeküsimus elu- ja töökohtade sidumine. Kui tahame väärtustada väiksemaid keskusi elukeskkonnana, peame arvestama, et enamik töökohti suurematest tõmbekeskustest maa poole ei liigu.
Ainult üht inimest sõidutavatele autodele üles ehitatud logistika ei ole aga efektiivne ega jätkusuutlik. Seda poleks ka suurte tühjade busside edasi-tagasi loksutamine. Vaja on nutikaid lahendusi ja paindlikku planeerimist ning seda toetavat rahastamisskeemi. Arutelud üleriigilise planeeringu koostamiseks kestavad, kuni uus valitsus selle järgmisel sügisel heaks kiidab. Lisaks asustusele ja transpordile mõeldakse näiteks energeetikale ja keskkonnakaitsele.
Vastus pealkirjas esitatud küsimusele on aga lihtne: kahest otsast korraga. Kui Eestist ei pääse mugavalt Londonisse, tuleb ilmselt ühel hetkel sulgeda ka Tallinna–Saatse bussiliin. Kui unustada end aga pilvedesse visioneerima, võib juhtuda, et Eesti, mida me siia lendavatele välismaalastele tutvustada tahtsime, on vahepeal hingusele läinud.
Siim Kiisler
regionaalminister
KOMMENTAAR
Ma olen olnud suuremas omavalitsuses vallavanem ja nüüd olen väiksemas ja ütlen küll seda, et oleme ikka ääremaa. Kihelkonna vald on Saaremaa ääres ja siin kohapeal on ehk seda toimetamist ja toimetamise vajadust piisavalt, et elu ääremaadel päris ära ei kustuks.Me oleme palju rääkinud haldusreformist. Iseenesest kaasneb haldusreformiga ajude ja tegusate inimeste äravool maapiirkondadest keskustesse. Kui me teeme ühe suure omavalitsuse, siis seda, mis see tulem on, me väga täpselt ei tea.
Praegu on toimunud selektsioon, osa helgeid päid on läinud ja osa ka kohapeale jäänud, aga praegu peaks olema kohalik omavalitsus, kes on ka selline tugev sotsiaalse poole esindaja. Omavalitsus ei ole päris ärimees, tema peab seisma ka selle eest, et elu oleks maal kestev ja liiguks edasi. Omavalitsus võiks olla selliste tegevuste juures või ärgitaja, mis elukeskkonda parandaksid ja võib-olla tekiksid siis ka töökohad.
Kui me kõik kolime maalt ära Kuressaarde, siis on põllud söötis ja nõgesed nabani ja kogu lugu. See on arengute küsimus. Inimesi tooksid kindlasti maale tagasi töökohad. Ettevõtlus tekitab töökohti, toob rahva maale tagasi. Selles ei ole kahtlust. Elamispinda maapiirkondades jätkub, aga tekib küsimus, mida inimene siin tegema hakkab. Kohalikul omavalitsusel on olemas ka lasteaiad ja koolid, mis on mõnelgi pool alakoormatud. Potentsiaal on aga olemas.
Tuleb märkida, et näiteks kalandus on Kihelkonnal jõudmas mingile järjele ja Veerel hakkab ka üht-teist toimuma. Lootusetu see asi ei ole, aga eriti palju hõisata ka ei saa. Kui rääkida aastast 2030, on meil üks päris tuline projekt käimas detailplaneeringu arutelul, mille planeeringud käivad ammust ajast – see suur gol-fiväljak. Kui see projekt läheks käima, siis see oleks tõesti olemas. Mis puudutab aga sadamaid, siis Veere sadam on jäävaba sadam aastaringselt, kindlasti on see on käibes.
Papissaare oma ajaloolise olemuse ja Vilsandi püsiühendusega on kindlasti olemas. See liin vajab arendamist ja loodame, et ta on paremal järjel kui praegu. Põllumajanduses kasvab kogu aeg lihaveiste osakaal, praegu seda karjatamise maad on, nii et ka piimakari võiks suureneda. See on selge, et väga palju suuri põllumajandustootjaid siia maa peale ei mahu, vaid tegevus jääb ikka talukeskseks. Siia peaks tekkima veel puidutööstus, võiks olla elektroonikat, mingil määral keraamikat. See kõik vajab aga ettevõtlust, ettevõtlikku inimest.
Kui rääkida Vilsandi saarest, siis püsielanikke seal palju ei ole, aga meil on seal väga tugev kogukond. Alles mõni nädal tagasi oli Vikati sadamas koosolek, kus meid oli koos 23. See on märkimisväärne arv. See näitab, et seal on juba ja on veelgi tekkimas selline kokkuhoidev kogukond, kes ei ole kõik püsielanikud, aga nad tulevad kokku, lahendavad oma probleeme. Sest nad on suviti väga pikalt saare peal ja tunnevad seal olemisest, sellest eraldatusest rõõmu.
Raimu Aardam
Kihelkonna vallavanem