Tallinna Linnateatri uus lavastus võimaldab vaatajal paralleelselt läbi elada oma lapsepõlve ja mõista paremini oma lapse tegemisi, kirjutab Tiina Jõgeda.
Etendus algab 9aastase Kaelkirjaku (Hele Kõrve) monoloogiga, täpsemalt – definitsioonide ette lugemisega. Lavakujundus (Annika Lindemann) on minimalistlik, vaid mingid hallid dermatiinist kuubikud. Ei tundu just paljutõotav algus novembriõhtule. „Seiklus on see, kui loo kangelane otsustab lõpuks teha seda, milleks ta välja mõeldud on,“ defineerib hallis kleidis Kõrve. Lugu kerib end lahti, hallid seinad avanevad, kuubikud vahetavad asukohti, Judy Carland, Anton Tšehhov ja paljud teised lendavad laval ringi ja novembrihallus asendub täpselt pingestatud (ja mulle tundub, et mõnuga mängitud) teatrikunstiga.