See jutustab päris otsekohese loo sarvedega poisist, kelle kodukülas erinevus ilmselgelt ei rikasta – kõik sarvilised jõmpsikad ohverdatakse pikemata suurema HEA nimel. Juhuse läbi hirmsamast pääsenud Ico leiab end tormisel ööl lossimüüride vahelt ja vabastab poolkogemata puuri pistetud tütarlapse, kes osutub oma ema hirmuvalitsuse all elavaks printsessiks.
Järgneb teekond vabadusse. Läbi suure lossi, selle avarate hoovide, saalide, aedade ning tornide. "Ico" sisaldab mänguliselt peamiselt ronimist, hüppamist, mõistatusi ning mingil määral ka võitlust mustade vormitute suitsuolenditega, kes aeg-ajalt printsessi minema viima tulevad.
Tüdruk on nende vastu abitu kui jalutu valge hiir, ent teda tuleb mujalgi igal sammul toetada, hüppamisel kinni püüda, eenditest üles vinnata, survepaneelidele juhatada, kutsuda, käest kinni hoides enda järel vedada.
See loob karakteritega tugeva sideme, mida ei suuda ükski "Call of Duty" ega "Battlefield". Fakt, et need kaks ei ole superkangelased ega sõdurid, tekitab õige pea mureliku küsimuse, kui õnnelikud saavad olla lood, mille lõpus pole tegelasel viimast säästetud granaati, mis vastasele lõugade vahele visata.
"Ico" visuaalid on nukrad, objektid meeldivalt rohmakad, värvid veidi pleekinud ning silmapiir tihti udus eristamatu. Vistad on objektivaesed, aga sellest hoolimata suurejoonelised.
Hingekriipivale pildile lisaks on siin toeks äärmiselt tugev soundtrack, mis sisaldab kummitavaid meloodiaid, segus keskkonnast pärit helidega nagu kristallselge linnulaul, randuvate lainete sume kohin, tõrvikute aeglasel põlemisel pragisevad leegid ja töötavate mehhanismide kõrvulukustav müra.
Kes Ueda tausta veidi enam teab, võib oletada, et siin on väga palju tema lapsepõlvest pärit mõjutusi ning emotsioonidel, isegi mälestustel põhinevat sisu – Ueda armastas lapsena näiteks laululinde kodustada ning nende eest hoolitseda, rääkimata sellest, et tema lemmikaineks koolis oli kunstiõpetus. Kui hoolikalt otsida, leiab siit mitmeid allegooriaid või vähemalt võib nende olemasolu aimata.
"Shadow of the Colossus"
"Shadow of the Colossus" on "Icost" suurem.
Suur on selle maailm, suured on vastased, suur on ka lugu noormehest, kes on äsja varjuderiiki lahkunud neiu tagasitoomise nimel kõigeks valmis. Tapma salapäraseid hiide, kolosse, kes uitavad tühermaal ja varemetes näiliselt sihitult ringi ning kes on kohati nii suured, et nende otsa ronimiseks kulub parajalt jaksu. Varustatuna vibu ja mõõgaga, siirdub nooruk ühes oma truu ratsu Argoga jahile.
Avaral tühermaal uitamine, kus leidub erinevaid ökosüsteeme, kõrbest kuni metsatukkadeni, künklikust maastikust orgude ning järvedeni, on isenesest nii põnev, et sa võid kolossid mõneks ajaks hooletusse jätta.
See on puhas visuaalide vaatemäng, mis rõhub peamiselt maailmale, mitte missioonidele või lisaülesannetele. Selle mängu leitavaid esemeid, näiteks, isegi ei reklaamita, kuigi need on olemas, sisalikud ning puuviljad, millega eluriba ning jaksumeetrit täiendada. Kui esimene kaitseb sind vigastuste eest, siis teine on olulisem. See määrab ära, kui kaua sa ennast rippudes mingi eseme või olendi küljes kinni hoida suudada.