Nii kogunesid need ajaringid üksteise peale, millest ilmselt moodustus kujuteldav spiraal.
Loodusest lähtuv aastaring jagunes kaheks, vastavalt looduse tärkamisele kevadel ja hääbumisele sügisel. Taimekasvukalendris on aasta poolitajateks künnipäev (14. aprill) ja kolletuspäev (14. oktoober), mis mõlemad pärinevad ristiusueelsest ajast. (Aastaaegadega seostuvate rahvakalendri tähtpäevade puhul on oluline teada kalendritriivi: vana kalendri ligi kahele nädalale kasvanud mahajäämus päikesekalendrist kaotati 1918. aastal.)
Ka majandusaasta jagunes vastavalt töödele kaheks: soojaks suviseks ajaks, mil tehti põllutöid ja kari käis väljas, ja külmaks talviseks ajaks, mil põld oli külma kütkes ja loomad laudas. Suvi algas jüripäeval (23. aprill) ja lõppes mihklipäeval (29. september). Seega kestis suvi viis kuud, talv aga seitse.
Kaheks jagamise printsiip jätab välja kevade ja sügise ning neid käsitletigi rohkem kui üleminekuperioode talvelt suvele ja vastupidi.
Kalendrikuu sai eestlastele omaseks ilmselt alles eestikeelsete trükikalendrite mõjul 19. sajandil. Varasem ajaarvestus põhines kuukalendril. Aega märgiti kuuloomisest järgmise kuuloomiseni või noorkuust noorkuuni (selle tsükli pikkus on 29 ja pool päeva). Ka rahvausund pööras Kuule palju tähelepanu. Kuu näiva kasvamise ja kahanemise järgi arvati üldiselt, et noorkuu aeg on kasvu soodustav, vanakuu aga kasvu kahandav. Kuude nimetused on Eestis olnud enamasti loodusnähtustest ja tähtpäevadest tuletatud. (aprill - mahlakuu, mai - lehekuu jne).
Ajaarvamise viimane alajaotus oli ööpäev. Hiljemalt 17. sajandiks tundsid eestlased nii päikesekella kui tunnijaotust, kuid igapäevases taluelus puudus sellel praktiline tähtsus. Päeva jagasid osadeks söögiajad. "Söömavahe" käibis üldmõistetava ajaühikuna, näiteks "see põld on kaks söömavahet niita". Üldiselt peeti Eestis 19. sajandil talviti kaks, suviti kolm tugevamat söögiaega, mis tähendas, et päevane aeg jagunes talviti ja suviti erinevalt. Päikese jälgimine võimaldas ööpäeva tunduvalt enam liigendada: 18. sajandi alguses kirja pandud eestlaste ööpäevajaotuses oli 20 alajaotust. Neutraalne tunni mõiste asendas ööpäeva varasema valguse-pimeduse ja söögikordade järgi jagamisviisi alles 19. sajandil.