Lõvikuningas (2019) ülevaadeInimesed: Donald Glover Beyonce Beyonce Knowles James Earl Jones Billy Eichner Seth Rogen Chiwetel Ejiofor Alfred Woodard John Oliver Jon Favreau Noor Simba (JD McCrary, hiljem Donald Glover) on määratud saama Pride Rocki kuningaks nagu tema isa Mufasa (James Earl Jones). Kuid tema onu Scar (Chiwetel Ejiofor) plaanib troonile saada ja Simba satub üksi pagulusse. Kas ta saab kunagi oma kuningriigi tagasi saada?
Veel üks kuu, järjekordne Disney uusversioon animeeritud klassikast. Selle filmi olemasolul on kaks põhjust ja kumbki mitte sellest, et 1994. aasta karvasest filmist oleks midagi puudu. Hamlet . Esimene on näidata tõeliselt silmipimestavaid visuaalseid efekte, tehnoloogilisi imesid, mis annavad meile fototõelised loomad täiesti veenvas keskkonnas. Teine eesmärk on näidata Disney ja režissööri võimeid Jon Favreau , pärast 2016. aasta ümberkujundamist Džungliraamat , et kokku panna maailmatasemel hääl. Kuid ikkagi ei piisa mineviku suure kuningaga õlg õla kõrval seista.
Tundub, et pole õige kirjeldada seda 'reaalajas tegevusena', kui visuaalid loodi visuaalefektide võlurite MPC Londoni kontorites. Olenemata selle kategooriast, on vahetu ja valdav mulje nii elutruu, et võib eeldada, et David Attenborough hakkab igal hetkel jutustama. Iga karv ja vurr on paigas, iga jalajälg tõstab tolmu. Usute, et Pride Rock on tõeline koht kuskil Aafrikas, jälgides maastikku, mida hoiab hoolikalt tasakaalus selle suure lõvikuninga Mufasa valitseja. Ta hääletab taas kord James Earl Jones , sest mõned asjad on isegi praegusel segasel ajastul pühad. Meie kangelane, Mufasa poeg Simba (JD McCrary; täiskasvanueas asendas Donald Glover ), on sama armas ja kohmakas, kui ta teeb oma esimesi samme suurde laia maailma.
Kaunilt viimistletud ja hoolikalt läbimõeldud, ilma selle olemasolu kunagi täielikult õigustamata.
Selle fotorealismi suureks probleemiks on aga see, et loomade suud pole sõnade jaoks loodud ja nende näod ei väljenda inimlikke emotsioone. Selle, mida me realismis võidame, kaotame väljenduses, isegi nende heledates silmades; see on selgelt häiriv, kui need kassid räägivad, ja veelgi enam, kui nad laulma hakkavad. Sa ei saa muud, kui vaimselt peale suruda nende 2D eelkäijate esitusi ja näha vanemates tegelastes palju rohkem, noh, animatsiooni.
Seda emotsionaalset lõhet katab mõnevõrra andekas hääl, koos Chiwetel Ejiofor tehes kibe, kuid võrgutava Armi ja John Oliver tormab tormilise Zazuna. Aga see pole kuni Billy Eichner ja Seth Rogen rokivad vastavalt Timon ja Pumba, et film leiab oma soone. Favreau annab neile oma pea ning nad süstivad kogu Pride Rocki Shakespeare'i draamasse nii vajalikku huumorit ja energiat. Mõnda aega õnnestub neil tempo uhkest suurest kassivarrest täie hooga tõsta, vähemalt kuni Simba vana semu Nalani ( Beyoncé Knowles-Carter ) pöördub üles ja tirib ta tagasi, et päästa uhkus kurja onu Scari röövloomade eest.
See kõik on kaunilt kujundatud ja hoolikalt läbimõeldud, ilma et see oleks kunagi täielikult õigustanud selle olemasolu. Mõned uued laulud pikendavad Oscari saamise aega ja võimalusi, kuid tähendavad, et mõnikord venib see, enne kui kadunud prints naaseb oma trooni tagasi nõudma. Nii et võite tunda armastust täna õhtul, kuid võib-olla mitte nii palju kui varem.Suur eluring on loonud suurepärase, staariderohke loo, kuid realismitunde vastu vahetamine tähendab, et kaotame midagi originaalfilmi tipptasemest.