Ja praegu lööb Made Eesti rahva kolmeks: üllad parteilased, mõttetu mass ning mõnikümmend põrutada saanud ullikest, kes jahusid midagi Molotovi-Ribbentropi paktist.
Ja praegu lööb Made Eesti rahva kolmeks: üllad parteilased, mõttetu mass ning mõnikümmend põrutada saanud ullikest, kes jahusid midagi Molotovi-Ribbentropi paktist, koostasid Balti Hartat või kribasid kusagil laua all 40 kirja. Muuseas, Enn Tarto on Balti Apelli (1979) ja seda koostanud «lollide» kohta irooniaga öelnud: «Kui me Tartus panime Mart Nikluse ja leedulaste Antanas Terleckase ja Julius Sausnauskasega kokku neljaleheküljelise pöördumise, siis oli meid toetamas 45 Baltimaade vabaduse eest seisjat. Neli eestlast, kuus lätlast ja 35 leedulast, keda üldsus pidas lollideks. Siis oli meid 45 lolli, hiljem seisis Balti ketis üle kahe miljoni «lolli».»
Oo partei, sa oled õilis, nii hoolitsev, tark ja hea!
See, mida Made külvab, on ehtbolševistlik künism. Sealjuures, nii arulagedal kombel ei olegi parteilaste õilsust vist viimase 30 aasta jooksul kordagi kiidetud. See on justkui mingi äraspidine episood Stalini ajast: kui pärast oktoobripööret, mil kommunistlik vähemus diktatuuri kehtestas, räägiti paljudest «kangelastest», siis tasapisi ja aastate jooksul ilmnes ikkagi, et kõikide positiivsete asjade taga on Stalin. Täpselt sama ütleb Made: kui keegi ei teinud keerulistel aegadel midagi, siis meie omad parteist tulid ja tegid ära! Ja nagu näib, on parteilaste osakaal vabaduse taastamisel kasvanud 99,8 protsendi suuruseks, umbes nagu valimistulemused Nõukogude Liidus.
Parteilased asetavad seljad kokku ja – kui vaja – asuvad mehisesse täägivõitlusesse mingite isehakanutega, nagu kamp nolke, kes arvasid ülbelt heaks parteilaste «kätte võidetud» riik «üle lüüa».
Kompartei on nostalgilise Made jaoks midagi sama püha, puutumatut ja vaidluse alla mittekuuluvat kui Jasnaja Poljana mõis Tolstoile, kes resümeeris, et seda ei müü ta kunagi maha. Ja meenutab ühtlasi ka 19. sajandi Venemaa marurahvuslasi, kes umbusaldasid instinktiivselt kõike «võõrast», «mittevenelikku», «Euroopa päritolu kultuuri» jne. Täpselt sama asi: parteilased asetavad seljad kokku ja – kui vaja – asuvad mehisesse täägivõitlusesse mingite isehakanutega, nagu kamp nolke, kes puhtast rumalusest vanglas istusid või nende kollanokkadega Isamaast, kes arvasid ülbelt heaks «plats puhtaks» lüüa ja parteilaste «kätte võidetud» riik «üle lüüa».
Kas muru oli tõesti punane?
Made lugu on katse õigustada igati oma kaasseltsimehi, julgeolekutöötajaid, parteilasi ning nomenklatuuriokstel kõikuvaid pärdikuid.
Sealjuures unustavad need seltsimehed endisest komparteist alati peamise: kui Nõukogude Liit poleks ise oma nõtruse all kokku vajunud, istuks nad rahulikult elu lõpuni mõjuvalt massiivsete töölaudade taga kõrgetel kohtadel ja ajaksid suust välja igapäevaselt turvalist ja harjunud punast plära. Ent need, kes selle riikliku vangla kohta sõnagi kobisenuks, istunuks samuti turvaliselt kusagil Siberi avarustes püsti pandud vanglas või hullumajas. Nii hea rahulik oleks, mitte keegi ei segaks Made ja seltsimeeste ilmeksimatust ning ainuõiguslikkust.
Vana vettinud kommar tahab küll tagasi talle arusaadavasse epohhi, ta tahab koju, aga ei maksa unustada, et suurem osa inimestest parteis pulbitseva virtsaga kaasa ei läinud.
Aga jah. Me elame vabas riigis ja siin on sõnaõigus kõigil. Ka Madel, tema parteikamraadidel – ent ka neil, kelle mälu on neis asjus pisut pikem kui ülalt alla liuglev käskkiri uute tsirkulaaridega, kuidas ajalugu käsitlema peab.
Ja Tiit Madele veel niipalju, et ehkki muru oli nooruses rohelisem, ei olnud ta mitte punane, selle võiks ikka arvesse võtta. Vana vettinud kommar tahab küll tagasi talle arusaadavat ajalookäsitlust võimaldavasse epohhi, ta tahab koju, aga ei maksa unustada, et suurem osa inimestest parteis pulbitseva virtsaga kaasa ei läinud.
Nii et küsimust pole ollagi: vabaduse tõid tagasi ikkagi kõik ülejäänud, mitte kompartei kangelased.