Ketramisentusiast toob iidse oskuse ka linnarahvani – tema stuudios saab lemmiku karva lõngaks kedrata
Pärnumaal asuva Jaani talu perenaise Julika Roosi lambakasvatusest arenes välja kesklinna villastuudio. Praegu ongi naise fookus seatud ketramisoskuse edasi kandmisele ja vokkide parandamisele.
«Kõik sai alguse kümnest lambast,» muigab Julika (55). Nimelt otsustas nende pere umbes 15 aastat tagasi Pärnust maale kolida ja lambad võtta. Esiti oli mõte, et uted korrastavad looduslikul moel Jaani talu ümbrust. Kümnepealisest karjast sai aga ühel hetkel 80pealine värviline villalammaste kari, kelle imepehme vill perenaisele üha enam huvi pakkus. Esiti lasi Julika veidi villavabrikus lõnga teha, kuid õige pea hakkas teda ennastki lõnga tegemine huvitama. Varem ei teadnud ta villa kraasimisest ega ketramisest midagi.
Liivimaa parim ketraja
Agar naine proovis esiti villa kedrata talust leitud vana vokiga, kuid see ei tahtnud üldse õnnestuda. Kange Julika ei andnud alla ning otsustas igapäevaselt ikka ja jälle voki taha istuda. Lõpuks soetas endale tänapäevase abimehe. «Siis alles mõistsin, et vokk peab olema töökorras. Vanaga ei tulnud ketramine välja, sest see ei olnud töökorras. Ma ei osanud seda ka õigesti seadistada. Kui sain uue vokiga ketramise tunnetuse kätte, mõistsin, et minust peab saama Liivimaa parim ketraja,» naerab naine. «Praegu ma veel Liivimaa parim ei ole, aga püüdlen selle poole.»
Julika teab oma kogemusest, et kui tahad midagi ise selgeks õppida, hakka teisi koolitama. Nõnda sündiski otsus korraldada ketramiskoolitusi käsitööseltsidele ja muiduhuvilistele. Naine pakkis aga vokid ja kraasid auto peale ning sõitis sinna-tänna mööda Eestit ringi. Koolitused kujunesidki tema tööks ja põhiliseks sissetulekuks.
Lammas linnas
Ühel hetkel väsis Julika pidevast sõitmisest ära ja hakkas mõlgutama mõtet väikesest villaateljeest. Unistus saigi mõni aasta tagasi teoks ja praeguseks on tal Tallinna kesklinnas oma villastuudio Lammas Linnas, kus koolitusi ja töötube korraldada.
«Linnas elab rohkem inimesi ja liigub rohkem raha,» tunnistab Julika ausalt, miks villastuudio just Tallinnasse püsti sai seatud. Huvilisi õnneks jagub ja tagasiside on positiivne – villastuudio asub mugava koha peal ja see võimaldab huvilistel tööpäeva lõpus võtta hetke uute oskuste arendamiseks.
«Olen ka mõelnud, et ehk tulevikus läheb Lammas Linnas gastroleerima ka teistesse Eesti linnadesse. Miks mitte näiteks teha Narvas kahe-kolmeaastaseid projekte ja seejärel võtta ette järgmine väikelinn,» laseb Julika mõtte rändama.
Vokimeister
Teiste koolitamine on suunanud naise ka vokkide taastamise juurde. «Niisamuti nagu mina ei saanud alustades ketramisega hakkama, sest vokk ei olnud töökorras, jäävad teisedki sellega kimpu. Niisiis hakkasin vokke parandama.»
Käsitöömeister on vokkide hingeelu õppinud tundma omal käel. Tõsi küll, restaureerimise baasteadmised olid tal eelnevalt täitsa olemas. Vokke püüab nobenäpp korrastada nii, et algsest jääks maksimaalselt alles – nii meistrite algupärased joonistused kui ka aastatega tekkinud kriipsud-kraapsud.
Vokke parandades kipuvad naise mõtted rändama nii meistri peale kui ka sellelegi, kes on sellega villa kedranud. «Iga voki taga on ju keegi istunud, pannud oma mõtted, mured ja rõõmud töösse. Neid parandades tekib selline huvitav, maagiline tasand,» jutustab Julika.
Seejuures märgib naine, et lambaid tal maal praegu enam palju ei olegi, sest nüüd on tema fookus seatud rohkem koolitustele ja vokkide parandamisele – päris kõigega korraga kvaliteetselt üks inimene tegeleda ju ei suuda.
Lemmikute karvad lõngaks
«See on tüüpiline, et kingsepal on jalad paljad,» naljatleb Julika ja viitab, et ega ta endale tooteid naljalt teha jõua. Päris iga päev ta ei ketra, aga tellimustöödena teeb käsitsi lõnga pidevalt. «Põhiline, ja mu enda suur lemmik, on koerakarvadest lõnga tegemine. Lemmikute karvad tuuakse mulle, mina lisan lambavilla ja ketran sellest lõnga. Seda teenust olen osutanud juba peaaegu kümme aastat,» näitlikustab ta.
Ketrajana vaatab nobenäpp kõiki kiude sellise pilguga, et millest saaks veel lõnga teha.
Lisaks koerakarvadele on käte all lõngaks saanud küülikute, kasside, kaamelite, kährikute ja rebaste karvad. Peale loomakarvade on ketraja katsetanud ka taimseid kiude, näiteks lina, nõgest ja rabarberikoort. Praegu ootab riiulil oma järge merevetikakiud. Taimse kiu ketramine on väga spetsiifiline valdkond, millesse Julika plaanib tulevikus veelgi enam süüvida.
Ketramise edasikandja
Miks üldse tänapäeval ise lõnga ketramisega mässata? «Et hoida elus vanu oskusi, traditsioonilisi käsitöövõtteid, ja anda neid edasi – et need ei kaoks. Lisaks annab ketramine võimaluse panustada kasvõi piskuga meie maailma hoidmisse,» viitab Julika ka ökoloogilisele mõtlemisele. «Kasutame ära materjalid, mis meil kohapeal olemas on. Koer ju näiteks nagunii ajab karva, miks mitte siis seda ära kasutada? Siin tulevadki mängu oskused, et suudaksime need lõngaks kedrata.»
Rääkides ketramisoskuse põlvkondade viisi edasi kandmise olulisusest, tõdeb Julika, et tema enda kaks tütart voki veeretamisest huvitatud ei ole ja ega oska seda ka ilmselt teha. «Oskust saab edasi anda neile, kellel endal on antud teema juures huvi ja sära silmis. Minu tütardel on praegu teised huvid, aga mine tea, äkki tekib kunagi huvi ketramisegi vastu,» sõnab ta.
Tulevikku vaatab naine sinisilmselt. «Oma unistuses on mul voki- ja villapood, mille uksed saan kõigile huvilistele tänavale valla lüüa!»