Sel aastal juba teist korda olen kogemata sellise ebapraktilisuse teinud, et sõidan Tallinnasse kontserdile ja kohe pärast tagasi. Kevadel käisin sedasi Vox Clamantise kontserdil Veni Creator Nigulistes (nn. “best of”), nüüd Collegium Musicale Hingedepäevakontserdil. Eks see oli tegelikult mõeldud koolivaheaja lõpetamiseks ja arvates, et ju me kuskilt ikka tuleme ja saame Tallinna kaudu tulla ja hetkeks seal peatuda. Juhtus aga nii, et ei hakanudki enam kuhugi sõitma ja seetõttu sõitsin lihtsalt bussiga Tallinnasse kontserdile ja pärast koju tagasi. (Kusjuures Tallinnasse viiv LuxExpress oli elamus omaette – esiteks tohutult klaustrofoobselt väikesed istmevahed, ekraan põhimõtteliselt vastu nina. Õnneks minu ees istuv poiss ei lasknud istet tahapoole… see oleks süles olnud põhimõtteliselt. Teiseks bussijuht, kes oli ülevoolavalt sõnaohter, kõneles pikalt ja siis lasi sama jutu veel vene keeles otsa. Mitte tavapärane “soovi korral teeme peatuse Lennujaamas”, vaid ikka põhjalikult – sõidu orienteeruv aeg, “aga see sõltub pisut liiklusoludest ja ilmastikust, ent püüame siiski õigeks ajaks jõuda. Võite kasutada tualetti. Meil on tore uus kohvimasin, kus võite endale teha teed, kohvi, kakaod või sooja šokolaadi. 220V pistik, kus saate laadida arvutit, nutitelefoni, fotoaparaati etc” Ning sõidu lõpus loetelu asjadest, mida ei tohi unustada, kust peaks vaatama, et mida bussi ei jää. Ja kõik jälle vene keeles sama pikalt. See oli nii erakorraline, et lausa veetles. Kui iga bussijuht sedasi räägiks, tüütaks muidugi ära 🙂 ).
Kontserdielamus oli hea. Kuulan praegu Klassikaraadio järelkuulamisest ja tunnistan jälle, et sedasorti muusikat (just Kõrvitsa teoseid) on toredam otse saalis kuulata (jah, eks igat sorti muusikat, aga seda just eriti). Kontserdisaalis muutub see elavaks ja ümbritseb sind, lisaks näed, milline häälerühm või solist parajasti laulab, tunnetad dünaamikat (ega saa vaiksemate kohtade peal volüümi ise juurde keerata ega valjematel maha keerata, vaid tunned, kuidas on PÄRIS). Muusika pääseb lihtsalt paremini mõjule. Kirikud annavad veel eriliselt hea atmosfääri (kuigi kahjuks ka siin undas piano sisse mingi soojendus või masin).
Ma ei oska muusikast kirjutada. Toon eilse kontserdi kava ära ja panen sulgudesse paar mõtet:
- Tõnu Kõrvits “An Tionnsgann”/”Pühendus” (2010). Tekst keldi palvete kogumiskust “Carmina Gadelica”. Orelil Ulla Krigul, solist Annely Leinberg.
- Pärt Uusberg “Miserere” (2008). Tekst: psalm nr. 50. Dirigeeris Miina Pärn. Solist Lili Kirikal, kes on elus väljaspool muinasjutulist muusikamaailma majandusspetsialist :). (Kontserdiülekande 13.-17. minutitel ja on ühtlasi hetkel minu lemmik).
-
Tõnu Kõrvits “Stabat mater“ (2013), sedapuhku esmaettekanne Eestis. (See on mu teine lemmik kontserdilt, aga kontserdisaalis oli see mõistetavam ja ümbritses sind paremini. Lisaks häirib mind, et ma magan salvestust kuulates üksikud solistid maha. Samas on siin see väga äratuntav Tõnu Kõrvits, nt. vahepealne hala, ca 21:20 ülekandeminutilt. Siis algab ka tenorisoolo/Markus Leppoja, mida uuesti kuulata tahtsin.)
- Tõnu Kõrvits “Hümn sinisele taevale” (2014), orelil Ulla Krigul. (Ma ei ole suutnud siiani oreliga veel eriti sõbraks saada, kuigi seda peetakse pillide pilliks. Aga just selle loo puhul võis vaat et oreli võludest aru saada. Ülekandel ca 29 minutilt. Orel kuidagi voogab ja mängib hümni sinisele taevale pimedal hingede ajal).
- Galina Grigorjeva, Psalm 104 “O Lord my God” (2016). (Kuulasin huviga, kuigi olin raadiost ka nende juubelikontserdi ülekannet kuulanud, kus nad seda esitasid. Ühtlasi kuulasin ka 8. oktoobri Helikaja, kus mh. sellest kontserdist räägiti ja Marius Petersoni jutt oli nii naljakas.* Igatahes rääkis Endrik Üksvärav juba toona kontserdiülekande intervjuus sellest teosest ja kuidas ühest noodist justkui kasvab välja maailm. (Marge-Ly Rookäär, kes eile kontserdiülekannet tegi, on Grigorjeva uudisteostest ka Sirbis kirjutanud). Jälgisin huviga ja umbes nii see oli. Ülekandel ca 37 minutilt. Samas ütlesid nad seal Helikaja saates, et esitus oli ehk veel pisut toores ja vajab sisselaulmist… no ja tegelikult tundus eile ka, et oli tooreid kohti. Kuigi ma pole nii nõudlik kuulaja kui nema, mh. kui Marius Peterson. Kohati olid need hirmkõrged noodid pisut kraaksatused/minut 42.)
- Sergei Rahmaninov “Bogoroditse devo, raduisja” teosest “Vesper” (op. 37). (Seda esitasid nad ka juubelikontserdil, mille ülekannet kuulasin raadio vahendusel. Marius Peterson oli nagu hämmeldunud, et miks selline lugude valik ja mis loogika, aga minul isiklikult on ükskõik ja tegelikult mulle see vanem ja meloodilisem sinna vahele väga meeldis. Eriti meeldib mulle sõnum. Seda dirigeeris Miina Pärn. Ülekandel ca 43:40 minutilt).
- Arvo Pärt “Salve Regina” (2001). (Seda on jälle lihtsam järelkuulata. Ilus. Ehk on tobe tunnistada, aga eile tundus mulle see lugu kõige lõbusam – st. tegi mulle pisut nalja. Tõesti. Esiteks see valsirütm, mis läbi kõlas – vaat et lisa tantsijad ka ette. See ei teki esimestest nootidest, vaid kuidagi aimub järjest kuulates su sisse. Koha peal oli vahepeal kuidagi rütmiline segadus mul ka – ma ei saanud aru, et kuidas orel ja koor kokku lähevad. Teiseks tegi orel vahele täielikke süntesaatorihelisid. Ei, muidu ikka korralik Pärt ja puha, just võimsad crescendod lõpupoole. Nähtavasti on kontsertidel mingi ajaline piir, kui suudad kontsentreeritumalt kuulata ja vastu võtta. Aga kuulake ikka ise. Tegelikult on nende kolme teose näol siin ju tegemist järjest õigeusu kirikutraditsiooni lugudega. Algus ca 47:15)
-
Tõnu Kõrvits “Linnuteelaev”, tekst Doris Kareva. (Tegelikult on imeline olla klassikute uute teoste tekkimise juures. Ka eilsel kontserdil oli ju lausa Collegium Musicale tellitud ja neile kirjutatud lugusid. Kasvõi Grigorjeva. Nüüd siis see maailma esiettekanne, Doris Kareva, järgmine klassik. Elame imelisel ajal, kas pole? Kõrvits räägib ka kontserdiülekande alguses pisut selle loo tekkest, kuidas see esimene rida jäi teda kohe kummitama ja tekitas peas helikujusid. Seeme hakkas idanema vist aasta tagasi, kui nad tegid koostööd Lageda laulude raames – selle kontsert oli ju Tallinnas täpselt 31. oktoobril möödunud aastal. Ja Tartus päev hiljem, kui ma oma plaanid ümber tegin ja Tallinna sõbranna soovitusel sellele kontserdile läksin ega pidanud kahetsema. Doris Kareva tekst on järgmine:
Kerge, kerge on laev, mis kannab
läbi une laguunide
su mõtet ja meeleheidet,
mis maailma ära ei mahu;
pilkkerge ja kindel, ta libiseb
täispurjes all Linnutee tähtede,
vahel kõrgete alasti kaljude
ja läbi murdlainete vahu;
ümber neemede, läbi lainete
läbi lummuslike laguunide
ja õitsva korallirahu;
kerge, kerge on laev, mis kihutab
su veres iha ja kujutlust;
su mõtet ja meeleheidet
ja kiirgavat jõudu ja rahu.
Ja tegelikult kuuled pidevalt ainult seda “Kerge on laev” fraasi. Head kuulamist, 1:00:30.)
Muide, helilooja sai pärast kontserti kingiks kõrvitsa :). Ikkagi hälluiin ka!
Igal juhul oli kontserdielamus sõitu väärt. Tänan tänaseid muusikuid, heliloojaid ja eilse puhul siis iseäranis Collegium Musicalet, Endrik Üksväravat, Tõnu Kõrvitsat, Pärt Uusbergi, Arvo Pärti, Galina Grigorjevat – tänu teie tegevusele ja omavahelisele koostööle ja suhetele saame meie imelist muusikat nautida!!!
* Marius Peterson ütleb kohmetult, et ta sai alles kontserdile kohale minnes aru, et tegemist on Collegium Musicale juubelikontserdiga. Teda paluti sinna kui kriitikut, kes hiljem oma muljeid jagaks. Seetõttu vabandas ta, et tegelikult oleks sellisel puhul paslik öelda, et edu teile ja palju õnne sünnipäevaks, jätkake samas vaimus, mitte hakata kritiseerima, eksole. Samas olid tema kirglikud kommentaarid omaette kuulamiselamus, ausõna. Kui läks kirglikuks, siis rääkis (küll teistest teostest) umbes “joonistage žeste, ärge laulge mulle noote, ärge kustuge enne ära, kui jõuate finaali, ärge mõelge sellele kas hääl on ilus kas mingi häälerühm moodustab terviku, see on minu jaoks teisejärguline – kui see liikumine muu kaasa võtab, siis tühja see ühe või teise noodi n-ö vokaalne kvaliteet”. Või “Grigorjeva ei allu sellele turunduseasjale hästi, et see tapab juba eos ära selle. Seesama psalm 104 […] seal kasutati 35-st värsist esimest 5-t, see oli miniatuur. […] Kõik teosed mõjusid kui vahepalad!” “Sama mõte tekkis mul lisaloo, selle Rahmaninovi ajal – no mis te surete seal, see on ju Ave Maria!” Nojah, ega koor jaganud ka seda saadet oma fb-lehel. Arusaadavatel põhjustel. Omalt poolt kinnitan, et kõik kuulajad ei ole nii professionaalsed ja nõudlikud 🙂