Jäin siin mõtteid mõlgutama teemal positiivsed ja negatiivsed mõtted. Ma ei tea, kas siin lugejate seas on teadjamaid, aga no tehke mulle selgeks, miks on nii, et kui ma saan päevas ütleme 50 positiivset kirja ja kommentaari, siis õhtu lõpuks mõtlen ma ikka kõige rohkem selle ühe-kahe negatiivse tagasiside üle, mitte ilusate sõnade üle? Ma avastasin piinlikusega, et kui mitu korda olen ma kommentaariumis vastanud inimestele, kelle kommentaar on ilmselgelt pahatahtlik ja ründav, kuid jätan vastamata nendele, kes annavad head nõu ja veel väga positiivses ja toredas võtmes.
Ma jõudsin oma mõtetega nii kaugele, et ju siis olen ma ammu inimestele ära näidanud, et mis on need nõrgad kohad, mis mind ennast ka kahtlema panevad. Noh see tüüpiline, kas ma teen ikka Mariga kõike õigesti, kas ma olen võimalikult hea ema, kas ma näen välja nagu rasvunud vaal ja muud sellised üsna tavalised emade/naiste mõtted. Vähemalt ma ise julgen arvata, et teistel ka enda suhtes teinekord sellised kahtlused on. No ja kui keegi nende kohta midagi kirjutab, siis natukene see ikka paneb mõtlema, kasvõi korraks. Kas tal ongi õigus? Mida ma tegema peaksin? Kuidas ma saaksin siis parem olla?
Loomulikult tihtipeale ei ole need kommentaarid mõeldudki selle jaoks, et mu tähelepanu kuskile juhtida või sooviga mind paremuse poole juhtida, vaid lihtsalt nõmetseda. See värk, millest ma eelmises postituses kirjutasin, noh. Et kui ma oleks kolmas inimene ja oma üleeilses kurbuses ja vihas oleksin pidanud hakkama enda blogi kommenteerima, siis oleksin ma endale täpselt samu asju kirjutanud niiöelda enda solvamiseks ja haavamiseks.
Aga ni nagu öeldud – öelda ükskõik millisele emale, et ta ei hooli või ei anna endast parimat on vist sõimajate käsiraamatus esimesel leheküljel, sest see töötab alati! Teebki haiget! Aga miks?
Selles suhtes, et ma olen tegelikult aru saanud, et ma ei ole ju kehva ema. Inimesed teevad emadena palju erinevaid valikuid, aga kehvad emad on üldse väga vähesed inimesed, arvan ma. Kõik, kes hoolivad oma lapsest, teevad mõnikord vigu, lõpuks loeb ikka see, et mis sa nende vigadega peale hakkad ja kuidas need parandad. Aga MIKS siis teeb see mulle haiget, kui keegi ütleb, et ma ei ole piisav? Sest kui keegi kirjutaks mulle, et “Mallukas on haige kassipõletaja!” siis ma seda hinge ei võta, sest noh, see pole tõsi. Miks ma siis võtan teinekord hinge teisi asju, mis ka tõsi pole?
Siinkohal ma tõesti tahan siiralt vabandada kõikide ees, kes on mingil eluperioodil mulle pika ja armsa kirja kirjutanud ja ma pole sellele lihtsalt sõnagi vastanud. Ma loen need läbi ja mulle tuleb hea tunne sisse, aga ma nagu ei oska midagi vastata ja mõtlen, et küll ma kunagi vastan…And it’s gone ja meelest juba läinud. See on minust super nõme, sest tavaliselt tulevad need kirjad mulle just sellisel ajal, kus ma neid päriselt väga-väga-väga vajan ja need on mind täiega aidanud! Seega ma loodan, et te minusuguse matsi pärast, kes vastata ei mõista, ei jäta teinekord kellelegi teisele oma häid ja ilusaid sõnu ütlemata. Tean omast käest, kuidas kurva tujuga teevad head sõnad ainult pai. Mõnikord ma lihtsalt mõmisen mõnust, kui ma neid kirju loen, aga natukene olen kahtlustav, et oot. Äkki ta ei komplimenteerigi, vaid hoopis mõnitab 😀
No ja seda enam ongi see imelik, et kui keegi kirjutab kuskil, et ah mina seda Mallukat ei loe, sest ta on nii labane ja mõttetu, siis ma olengi hetkeks jumala veendunud, et issand, ma OLENGI labane ja mõttetu! Keegi maailmas ei loegi mu blogi! Aga kui tuleb hea kiri, siis mõtlen midagi sellist, et issand kui imelik, et KEEGI mu blogi üldse loeb 😀
Kui ma enda teksti läbi loen, siis ma kõlan nagu ebakindel vaimuhaige, aga noh, häda ei anna häbeneda. Kui olen, siis olen. Tuleb ju kuskil see ka üles tunnistada. Ma mõtlesin, et peaks teraapias küsima, et miks see nii on, aga siis ma mõtlesin, et äkki see on mingi üldine inimomadus, mitte vaid minu probleem?
Ja teate, mis on eriti imelik! Kui võõraste puhul jääb rohkem meelde negatiivne, siis tuttavate/sõprade/perega jääb alati meelde rohkem positiivne. Enamuse ajast on see isegi hea, sest mis nendest negatiivsetest asjadest ikka meenutada. Samas võib see teinekord kurjalt kätte maksta, sest nõnda andestab inimene järjepidevalt neile, kes seda tegelikult ei vääri. Kui palju oleme kuulnud lugusid, kuidas naised lasevad enda meestel endaga jubedalt käituda, aga maha ka ei jäta, sest “Mul on ju tunded!” ja siis loetletakse veel ette umbes viis ilusat ja head asja, mis ta suhte jooksul teinud on. Mis siis, kui negatiivset on peajagu üle. Mul eile sõbranna leidis oma arvutist vestlusi eksiga, kus mees kutsus teda värdjaks, hooraks, v**unäoks, koledaks jne. Ja nad olid ikka koos! Nagu… kuidas sa saad sellist asja andestada?
Kehva peikat mul olnud pole, aga mul on olnud paar kehva sõpra. No JUBE kehva sõpra. Ja mina muudkui andsin kõik nõmedused andeks, sest tegelikult on ta ju tore inimene ja see üks kord ta aitas mind täiegaaa! Naljakas eks? Tegelikult peaks just nii tegema, et anonüümselt võtma vastu kõik positiivse, mis vähegi võtta annab, sest no WHY NOTSU? Ja kõige lähedastemale kõige vähem andestama haiget tegemist.
Muuseas, mul on teile väike “nipp” ka, mis mind mõnikord aidanud on. Ega kõik seda uskuma või proovima ei peagi, aga mõnikord kui ma jälle loen endast seda teist ja kolmandat, siis mõtlen ma: “Ma võtan koik tagasi, mis kuulub mulle ja saadan kõik tagasi, mis ei kuulu mulle!”. Ehk siis kõik minu positiivne energia on minu ja seda ma energiavampiiridele ära ei anna, aga kõik negatiivse saadan ringiga kohe tagasi selle autorile. Sealjuures võib ka ette kujutada seda, kuidas sa hingad sisse valget tossu, aga puhud välja musta.
Mulle lihtsalt kunagi soovitati seda teha ja see on päriselt mind aidanud 🙂
Vot säärane jutukene positiivsuses ja negatiivsusest siia ilusasse laupäevahommikusse. Negatiivsust on meie ümber nii palju – hindame neid, kes meie ellu positiivsust toovad. Va neid, kes meie ellu hiv positiivsust toovad…Jah, ikka pidin mingi lolli nalja diibi teema lõppu panema, ma ei saanud vastu panna. Sorts! 😀
Ja lõpetuseks – ma tean omast käest, kui raske on teinekord öelda väärt inimestele, et aitäh, et sa oled olemas! Minu puhul on veel eriti tuus, et mul on selliseid väärt inimesi ka selliseid, keda ma isegi kunagi näinud ei ole. Siinkohal ma tahangi öelda suure aitäh Kellyle, kes on mu blogilugeja ja reaalselt ALATI mu tuju heaks teeb oma ilusate sõnadega ja kommentaaridega. Aitäh, nunnu oled!
Kellele teie tahaksite aitäh öelda? Kas teile jääb meelde rohkem negatiivne või positiivne? Kui olete nagu mina ja mõnikord saab see negatiivne pool võitu, siis proovige seda nippi, mis ma siin postituse lõpu poole andsin 🙂
Ja mis postitus saaks lõppeda klišeelise positiivse quote’ita! Tegelikult on see ju jumala tõsi, sest kui sa jätad meelde negatiivse, siis see jääb su sisse ja sa oled lõpuks üks kuri negatiivne sitakott, nagu mina paar päeva tagasi. Kes siis ikka niiväga sitakott olla tahaks.