

120 años
2019
Solo exhibition in Hop gallery, Hobusepea 2, Tallinn, Estonia
8–26.02.2019


EN
My newest artwork collected under the Spanish title comprises pieces that can be characterized by the common theme of the transient nature of human life. The origins of the exhibition go back to the year of 2013 when an article on extension of human lifespan was published in National Geographic in May. By that time I had taken the first “passport photograph” of my older son. This started a process, or a journey that must be completed by those who cannot start it and there has to be someone whom to pass the baton some day. To borrow Edmund Burke's idea about society in general, at one point this very process could become “a partnership of the dead, the living and the unborn”. However, it is highly probable that the long-term process will be broken – people will cease to exist, time slips away, someone will simply lose interest.
It has always been a sweet challenge for photographers to record the way people change with time. In 2014, MoMa exhibited a black-and-white photography series “The Brown Sisters” – four sisters posing for 41 years in a row, beginning as young women, always to the same photographer and to the same camera. In the spring of 2016, a web magazine wrote about an unknown man who had been taking photos of himself in photo booths during about 30 years, this resulting in hundreds of undated photos. Some photographer took photos of his son and daughter once a week from birth to their teenager years and edited a video of all photos, probably still working on the project. There are numerous other examples like these.
As a rule, we are unable to control the moments we first meet our close ones and see them for the last time; what we can do is to influence our mutual connections and relationships. There are 480 quarters in a hypothetical 120 years. That makes 480 meetings and recordings. The fact that there are only children represented on the two “life maps” is due to my impatience to wait. If I waited for another 15 years with this exhibition, there would be two young men on the photos. Or 40 years, to show them as adults. Or 60 years … then I would be gone. The other two pieces depict moments recorded when my grandmother Alma was 94 and 96 years old, while placed on a 100-year timeline; there is also my son Lui when 1,5 years old, facing the 118 unfilled “squares” waiting for him.
Why años? At the present day, Spanish language is a mother tongue for more than 400 million people while Estonian is spoken by roughly 1 million. These hardly comparable numbers will help to think about the prospects and conditions of my protagonists in the future world, about the possibility of being from which minute by minute their reality will be developing during 120 years.
ET
Hispaaniakeelse pealkirja „120 años” alla on koondatud minu looming, mille ühisnimetajaks võiks olla inimelu ajalikkus. Näituse juured ulatuvad 2013. aastasse, kui ajakirja National Geographic mainumbris ilmus artikkel inimeste eluea pikenemisest. Tolleks hetkeks olin teinud oma vanemast pojast esimese „passifoto”. Sai alguse protsess, mida poleks kuidagi võimalik alustada neil, kes selle lõpuni käima peavad – hiljem tuleb kellelgi teatepulk üle võtta. Laenates meelevaldselt Edmund Burke’i ühiskonda kirjeldavat tsitaati, võiks sellest ühel hetkel saada „leping elavate, surnute ja nende vahel, kes veel tulemas“. Ei saa ka välistada võimalust, et plaanitud protsess katkeb – kaovad inimesed, kaob käest aeg, või kaotab keegi lihtsalt huvi.
Inimese muutumine ajas on kaamerasilmale magus teema. 2014. aastal eksponeeris MoMA võluvat must-valget seeriat „The Brown Sisters” – nelja õde koos poseerimas juba 41 aastat järjest, alustades noorte naistena, alati samale fotograafile, samale kaamerale. 2016 kevadel kirjutas üks veebiajakiri tundmatust mehest, kes oli end fotoautomaatides pildistanud, arvatavasti umbes 30 aasta vältel – kokku sadu kordi, dateerimata. Keegi fotograaf pildistas oma poega ja tütart kord nädalas nende sünnist teismeikka jõudmiseni ning monteeris sellest video, ehk jätkab ta oma projektiga siiani. Näiteid võib tuua veel ja veel.
Hetki, mil me oma lähedastega esimest korda kohtume ja millal üksteisest lõplikult lahkume, ei ole me üldjuhul võimelised kontrollima, küll aga mõjutama seda, milliseks omavahelised kokkupuuted võiksid kujuneda. Hüpoteetilisse 120 aastasse mahub 480 kvartalit. 480 kohtumist ja jäädvustust. Asjaolu, et kahel eksponeeritud „elukaardil” on vaid lapsed, on tingtud sellest, et ma ei suuda oodata. Oodata selle näitusega 15 aastat, kuni fotodel oleksid ka noormehed. Või 40 aastat, et näidata neid täiskasvanutena, jõudmas keskikka. Või 60 aastat … selleks ajaks mind polegi enam. Teised kaks tööd kujutavad hetki, mis on jäädvustatud minu vanaema Alma 94. eluaastal ning 96. eluaastal, paigutatuna mõttelisele 100-aastasele ajaväljale; ning poeg Lui teisel eluaastal, ees ootamas veel 118 vaba kujuteldavat „ruutu”.
Miks siiski años? Hispaania keelt kõneleb tänapäeval emakeelena üle 400 miljoni inimese, eesti keelt umbes 1 miljon. Need raskesti võrreldavad numbrid aitavad mõelda minu näituse peategelaste võimalustele ja tingimustele tulevikumaailmas, ollavõimise võimalikkusele, millest kujuneb 120 aasta vältel minuthaaval nende tegelikkus.