See juhtub kõigest mõni hetk hiljem. Siis, kui Poiss ja Tüdruk, sõrmed tihedalt teineteise omade ümber põimunud, ära on läinud, viies taldade all kaasa kogu endi ümber heljunud õnne nähtamatu õietolmu.
Keegi väike ja peaaegu märkamatu astub rohetava metsa varjust välja, lähenedes läbi kanarbikusalu samale paigale peaaegu kuuldamatuna. Justkui poolunes libisevad ta ebamaistena säravad silmad üle veest tilkuvate puude, taeva kihutavate pilvede, maapinna heitliku peegelduse. Vihmavee sädeleva lombi ees jääb ta korraga tardunult seisma. Ta silmitseb mõnda aega selle serval tantsisklevat kuu hõbedast triipu, õieti märkamata, kuidas lombile hakkab hääletult ja märkamatult lisa pudenema.
“Miks sa nutad?” küsib korraga kellegi vaikne sügav hääl.
Laps jääb võpatades vait ja pöörab silmad hääle suunas. Hämaras öös eristab ta kõigest hägusalt enda ees seisvat musta mantlisse riietunud kogu, kes silmitseb teda tähelepanelikult.
“Sest… ” kogeleb Laps. “Kogu see… maiste armastus… see teeb nii kurvaks.”
“Miks? Armastus ei tohiks kunagi kurvaks teha.”
“See on minu meelest kõige kurvem asi siin maailmas. Midagi nii heitlikku ja pidetut. Tiivuta lootus, mis ainult korraks taevas piketeerib, et siis uuesti põrmu variseda. Kuidas nad söandavad sellesse veel üldse uskuda?”
“Suured sõnad nii väikese suust.” Toetav käsi langeb Lapse õlale. “Ära kurvasta selle pärast, mida me nagunii muuta ei saa.”
“Tegelikult teab neist igaüks, et kogu nende omavaheline, peale oleviku, on pelk kaduvik.”
“See on maiste ainus religioon, millega endid lepitada. Aga unusta see ja soovi parem midagi.” Kuukiire külm sära tantsiskleb võõra näol. “Muide, ma olen Võlur.”
“Ma tean, kes sa oled.”
Võlur naeratab nõrgalt. “Sa võid soovida mida iganes.”
Laps pühib näo kaalutlevalt kuivaks. “Ma soovin olla selle Tüdruku juures. Teda toetada.”
Soov näib Võlurit jahmatavat. “Mispärast sa midagi nii arutut soovid?”
“Sest ta on liiga ilus. Ja liiga nõrk.”
“Kullake. See pole miski, mida ma võiks sulle võimaldada. Meil pole luba sekkuda maiste ellu.”
“Siis ta hävib. Varem või hiljem.”
Võlur vangutab pead. “Inimesed… see on hämmastav liik. Ära alahinda neid. Nad on tõepoolest nõrgad, ent samas suutelised tõusma ka kõige põhjatumast sügavikust. Kõik see on neile vaid kogemus, läbi mille tugevamaks muutuda. Tule, lähme nüüd.”
Laps silmitseb veel mõnda aega nähtamatut jäljerada, mida mööda Poiss ja Tüdruk kõndisid, libistab enda käe Võluri suurde karedasse pihku ning koos kaovad nad tihedasse niiskesse metsa silmist.