Üks asi, mis mind Savisaare puhul alati võlunud on, on see, et ta on olnud vabadusvõitleja. Mul on nimelt nõrkus vabadusvõitlejate vastu. Mu isa oli vabadusvõitleja - pildus Keila all vene tankide pihta granaate ja oli valmis Eesti vabaduse eest surema.
Seepärast meeldib mulle ka Tiit Madisson, keda ma võrdleks Portugali revolutsiooni isa Salgueiro Maiaga. Vabadusvõitlejat iseloomustab see, et ta ei lakka kunagi uskumast oma riiki ja inimestesse. Ses mõttes on vabadusvõitleja alati idealist. Minu isiklik arvamus on, et ka Eesti Vabariigi president peaks olema hinges vabadusvõitleja, isegi kui ta ei ole seda olnud ihu poolest. Lennart Meri seda oli ja Arnold Rüütel ka (kuigi nad erinesid teineteisest nagu öö ja päev), aga Toomas Hendrik Ilvese kohta ma ütleks, et tema on olnud president mitte usust oma riiki ja rahvasse, vaid seepärast, et talle on lihtsalt meeldinud olla president. Tema on hinnanud presidendiks olemisega kaasnevat luksust käia mööda punast vaipa, nautida head sööki ja jooki, pilduda heas seltskonnas teravaid kilde, edendada small talk'i. President võib seda ka teha, kuid see ei saa olla presidendi ainus eesmärk. Ilves ei usu oma riiki ja rahvasse, sest peab ennast teistest ülemaks. See on tema loomus, ta ei saa sinna midagi parata, aga see teeb temast äärmiselt halva presidendi. President peab suutma ennast iga oma riigi inimesega samastada.
Niisiis ma arvasin, et Savisaar on vaatamata teda tabanud õnnetusele jäänud vabadusvõitlejaks, kes ta oli üheksakümnendatel. Aga nüüd loen tema intervjuud Pealinnas, kus ta vastab Maarja-Liis Arujärve küsimusele, mis on kõige kurvem asi, mis on 25-aastase vabadusperioodiga Eestis juhtunud, järgmist: „See, et meil on üle 100 000 inimese Eestist lahkunud ja ega ma enamiku tagasitulekusse eriti ei usu.”
No mida defeatist attitude'i, palun! Õige vabadusvõitleja ei mõtleks kunagi nii. Oma riiki ja rahvasse peab ka rasketel hetkedel usku olema.
Selge see, paljud eestlased on lahkunud Eestist Soome ja mujale orjatööd tegema, aga küll nad ükspäev endalt orjuse rasked ahelad maha raputavad. Sest ega orjaelu ole mingi meelakkumine. Ja teiste maal teisejärguliseks inimeseks olemine. Kelle arvamus mitte kedagi ei huvita. Mõni aeg võib ju Eesti sugulaste ja tuttavate ees head nägu teha ja kelkida, et suur palk kaalub igasuguse inimväärikuse üles, aga ühel hetkel väsitavad selline makebelieve ja keeping up appearances hirmsasti ära. Täpselt samamoodi nagu Toomas Hendrik Ilves ei jaksa alati sellist nägu teha, et talle Eesti maa ja rahva saatus tegelikult korda lähevad.
Tundub, et Savisaar on väsinud. Sest tema suust ei tule selle intervjuu ajal mitte ühtki värsket ideed. Või on siis lihtsalt väga vilets intervjueerija olnud. Igatahes ootaks ühe erakonna juhilt, endiselt vabadusvõitlejalt midagi positiivset ja kaasakiskuvat. Miskisugust sädet.
Aitab vanade aegade meenutamisest, mõtleme tulevikule! Kaua võib rääkida Poskast ja putšist! Ega üheksakümnendatel ka heldimusega minevikku meenutatud, vaid tegutseti aktiivselt uue ja parema homse nimel. Vajame juhte, kes tegutseks samasuguse otsustavuse ja entusiasmiga nagu iseseisvusele aluse panijad. Iseküsimus on, kas need peaks olema samad inimesed, kes üheksakümnendatel. Äkki on aeg anda teatepulk üle uutele entusiastidele?