Viimane sõnum maailmale. Saksa okupatsiooni ajal tuleb Saaremaa ajaleht Meie Maa (tõsi, natside tulekut nimetab ajaleht kangekaelselt eesti rahva vabastamiseks, Hitlerit peetakse aga „suure ürituse elluviijaks“, ja seda isegi 1943. aastal; ses suhtes on MM-i ajakirjanikud väga lojaalsed – toim) 1941. aasta septembrikuu sündmuste juurde veel korduvalt tagasi.
Nii näiteks võib 1942. aasta 19. septembri lehest lugeda: „Bolševike verejanu ohvriks langes Kuressaares ja Saaremaal 106 inimest.“ Kuid aasta hiljem, 1943. aasta 18. septembril avaldas MM artikli pealkirja all „Kivid kisendavad bolševike veresüüst“.
Selles on kirjutatud:
…Tšeka nuuskurite valvsusest hoolimata jäi mitmes vanglas varjatud kohtades seintele vangide kirjutisi, kas pliiatsiga või mõne terava esemega vanglamüürile kriipseldatult.
Eriti rohkesti oli niisuguseid teateid surmaminejatelt säilinud Kuressaares, kus Uus tn 10 advokaat Varesti maja keldris ja lossi hoovis endise „Osilia“ veinitehase ruumides enamlased hoidsid kinni poliitilisi vahialuseid kuni nende mõrvamiseni tšeka erivõtte – kuklalasu – läbi…
Samas toob ajaleht ka mõned näited sellisest kohutavatest sõnumitest. Osilia veinitehase hoovis avastati kirjutis: V. Kübar. Nõmmelt, § 58 – 1. sept. Jumalaga, eesti vennad, viimne tund on käes, V. Kübar, 14. sept. mõistetud surma, Saare kaebus. Teatage koju – Nõmme, Salme Kübar. Surmapäev on 15. sept. Kaaslaseks on Koppel…
Veel olid seintel sellised teated: Sain surma mõistetud 14. IX 41 …tasuge!… pange rist surnuaeda, …poisid… otsige mu keha, viige surnuaeda…
Olen siin Os. Koppel Kärlalt. Olen siia vanglasse toodud 9.IX 41. Ei tea millal otsus teada antakse. Kui määratakse mul surra, siis elage hästi, naine Ellen ja lapsed Tõnu ja Olev…
Veidi allpool jätkab ilmselt sama isik: Olen veel siin 10. ja 11. Kui ise eluga ei pääse, kes seda loeb, siis rääkigu teistele, et need kaks poissi on maha lastud – Rohtlast Peetsi ja Tossi poisid, õemehe kaebused…
Keegi lahkunu on ellujäänutele kirjutanud hoiatuse: Kui tahad leida vaenlast, siis otsi sõprade hulgast.
Võib tunduda imelikuna, kuid enamlased tapsid 1941. aasta sügise hakul isegi omasid. Seda kinnitavad venekeelsed tekstid: Olen mõistetud mahalaskmisele. Palun teatada minu perekonnale Tškalovi linnas Komsomolskaja tn 5. V. S. Kuznetsov. Või siis sellised sõnumid: Vassiljev sai surmaotsuse; Mitte millegi eest maha lastud Klement Smetana Ukrainast.
Esimesed ülekuulamised
1940. aastate tormilised sündmused (pidevad võimuvahetused väga lühikese aja vältel) tekitasid traagilisi konflikte ka eesti rahva hulgas. Selles mõttes on iseloomulikud tunnistajana 1989. aasta 1. veebruaril ülekuulatud hilisema pedagoogi Valdur Lulla (1941. a sept oli ta 19-aastane) ütlused. Prokurör Heino Tõnismägi on 1996. aasta juulikuu Politsei Kuukirjas selle ülekuulamise protokolli pikalt tsiteerinud. Tooksime sealt mõned väljavõtted.
Valdur Lulla: 1941. a suvel töötasin ELKNÜ Saaremaa Maakonnakomitee sekretäri asetäitjana, tööruumid asusid Kuressaare lossi värava juures praeguses jahimajas. … Põhiline töö sõjasuvel oli valdades komsomoli ja hävituspataljoni töö organiseerimine, ringi liikusime jalgratastel. Linnas olime vähe…
…Valdades liikudes oli kuulda, et kinni on peetud kohalikke elanikke kahtlustatuina sidepidamises sakslastega…
Sakslased tulid Kuressaarde 24. sept. 1941 (siin ülekuulatu eksib kuupäevadega, tegelikult saabusid Saksa väed Kuressaarde 21. septembri ennelõunal – toim) …mind võeti kinni ja paigutati Kuressaare vanglasse 27. septembril.
Teistest kinnipeetavatest mäletan Krull, Arturit (mõrvati 1944. a suvel), kellega koos mind konvoeeriti Omakaitse ja sõjaväe valve all laipu välja kandma Püssirohukeldrist. Tõime välja ca 30 mõrvatud isikut, kellest tundsin vaid ühte – Merekooli direktorit Julius Teärt.
Meie, uute kinnipeetute, ülesandeks oli laipade väljakaevamine ja kandmine. See toimus käte abil, labidat või muud tehnilist vahendit meile ei antud. Igalt laibalt võeti riideproovid koos nööpidega (äratundmiseks omastele), kusjuures laibad nummerdati. Tuli kontrollida kõikide laipade taskuid.
Laipadel oli väga tugev roiskumise aste ja need olid moondunud, mistõttu paljudel pealtvaatajatel tekkis omaste piinamise mulje ning meile karjuti, et meid lastakse maha.
Olime suure pinge all, kuna peale ähvarduste ja söömata oleku kartsime mürgituse saamise võimalust, sest töötasime paljakäsi…Õhtul…olime läbi imbunud laibahaisust ning määrdunud lagunemise staadiumis olevatest inimkehadest. Need isikud olid tapetud laskudega pähe või rindu, kusjuures kõikidel isikutel olid käed traadiga selja taha seotud…
Järelpärimised Venemaalt
Prokurör Heino Tõnismägi meenutab (vt Politsei Kuukiri 1996. a juuli), et eesmärgiga saada täiendavaid arhiivimaterjale, mis aitaksid Kuressaares toimepandud veretööle valgust heita, saadeti 1989. aastal järelpärimised Venemaa mitmesse sõjaväearhiivi. Kõik need jäid ent vastuseta.
Nii näiteks teatati 1989. aasta juulis Moskvas asuvast sõjatribunalide valitsusest: Ajavahemikul 22. juunist – 22. novembrini 1941. a. funktsioneeris Balti Rajooni Rannakaitse (edaspidi BRK – toim) sõjatribunal kõrvuti Balti Laevastiku tribunaliga, mis tegutses 22. juunist 1941.a. Andmeid selle kohta, milline tribunal ja kes konkreetselt tegutses (tribunali liikmetest) Saaremaal 1941. a. aug.–sept., meil ei ole.
Peterburi lähistel Gatšinas asuvast sõja-mereväe keskarhiivist teatati vastuseks ENSV prokuratuuri järelpärimisele 31. mail 1989: Balti Rajooni Rannakaitse staabi dokumente arhiivi ei ole esitatud, need hävitati [taganemisel] sõja ajal sõjakomissar Kopnov L. E. korraldusel.
1989. aastal õnnestus prokuratuuri uurijatel kindlaks teha, et seesama Lavrenti Kopnov (sünd 1909) oli 1940. a BRK sõja-merebaasi poliitosakonna ülem ja läks pensionile 1969. a kontradmirali aukraadiga.
Mälukaotus ja küüniline võrdlus
Kontradmiral Kopnov on 1989. aasta kevadel prokuratuuri uurijate poolt siiski üle kuulatud. Ülekuulamisel teadis ta väita, et Kuressaares tegutsevat eriosakonda juhtis Mihhail Pavlovski (sünd 1899), kes arvati reservi 1950. a. Selle mehe juhitav eriüksus olevat koosnenud kümnest töötajast ning nende ülesandeks oli võitlus spioonidega. Sõjatribunali olevat kuulunud viis ohvitseri. Kuid sellest, et tribunal oleks Saaremaal tsiviilelanikke surma mõistnud ja seejärel hukanud, kuulis Kopnov esmakordselt ülekuulamisel (???)
Mis puutub aga äsjamainitud Mihhail Pavlovskisse, siis tema on 1963. aastal avaldanud oma mälestused pealkirja all „Saartel“ (Na ostrovah). Selles raamatus peab ta oma suureks teeneks seda, et paljastas Sõrve säärde ehitatud rannapatarei töödejuhataja Rosenbergi sabotaažis, sest tööluuside tõttu patarei ehitamine eriti ei laabunud. Samas teoses tuleb ta välja küllaltki küünilise mõttekäiguga eriosakonna töö eemärkide kohta: „Haug selleks ongi, et teised kalad laisaks ei muutuks.“
Vastutus peab olema personaalne
Rahvusvahelises õiguses on sõjapidamine ja sõjaväe käitumine okupeeritud aladel reglementeeritud vägagi täpselt ja üheselt (Haagi ja Genfi konventsioonid). Kõige selle juures on veel eriti oluline pärast II maailmasõda toimunud Nürnbergi protsess (ajaloo esimene kohus, mida peeti sõjakurjategijate üle) ning seal langetatud kohtuotsus, mis sõnastab sõja- ja inimsusevastase kuriteo mõiste ja tunnistab need kuriteod aegumatuteks.
Ja veel üks nüanss: Nürnbergis tunnistasid kohtumõistjad hitlerliku SS-i kuritegelikuks organisatsiooniks, kuid samas kehtestati, et sõjakurjategijad pole need relva SS-i liikmed, kes ise pole kuritegude sooritamises vahetult osalenud. See tähendab, et vastutus peab alati olema personaalne.
Prokurör Heino Tõnismägi kirjutab, et sama põhimõte peaks kehtima ka Nõukogude Liidu repressiivorganite (eriosakonnad, tribunalid jne) kohta. Tema sõnul oli Kuressaare sõjatribunal 1941. aasta septembris stalinliku repressiivpoliitika üks elluviijaid.
Kriminaalne sisu anti tsiviilisikute patriootlikule tegevusele sõltumatu Eesti riigi rajamisel (osavõtt Vabadussõjast), iseseisvuse kaitsel (Kaitseliitu kuulumine) ja ühiskondliku elu korraldamisel (parteiline ja seltsiline tegevus).
Arhiivimaterjalide hävitamise või nende tahtliku mitteavaldamise tõttu (eitavad vastused Venemaa arhiividest) ei õnnestunud uurijatel 1989. aastal personaalselt välja selgitada Kuressaare massimõrva toimepanijaid, mistõttu menetlus kriminaalasjas lõpetati 31. märtsil 1990. a.
Edasi kirjutab Heino Tõnismägi, et kriminaalasja lõpetamine oli ilmne viga, sest sellised kuriteod ei aegu ja ühel päeval võivad meie kätte sattuda süütõendid…, mis võimaldavad nii kuritegelike otsuste langetajaid kui ka elluviijaid seaduse rangusega vastutusele võtta. (Politsei Kuukiri, 1996, nr. 7).
Kahtlusalune Vassili Riis
Üks kahtlusaluseid Kuressaare massimõrva toimepanemisel oli Vassili Riis (1910–1998), kes aastatel 1940–1941 töötas Saaremaa julgeoleku (NKGB) ülemana. Sellele mehele esitati süüdistus seoses ühe teise inimsusevastase kuriteo sooritamisega – elanike küüditamine, milles ta personaalselt osales (nimelt on arhiivides säilinud tema viseeritud dokumendid, mis olid aluseks inimeste Siberisse saatmisel – toim).
Kahjuks süüdimõistva kohtuotsuseni aga ei jõutud, sest enne Riis suri.
Prokurör Heino Tõnismägi meenutab, et Kuressaare tapatöö uurimisega seoses alustatud kriminaalasja raames 1989. aastal Vassili Riisi küll üle kuulati, kuid tookord puudusid otsesed süütõendid selle kohta, et see mees oleks personaalselt osalenud kõne all oleva kuritöö täideviimisel.
15. mail 1989. aastal ütles Vassili Riis: 1941. a. septembris, kui toimus Saaremaa kaitsekomitee istung Aleksander Mui (EK(b)P Saaremaa komitee I sekretär – toim), Juhan Ellami (Saare maakonna täitevkomitee esimees – toim) ja minu osavõtul, küsis Mui linna komandandilt Feodorovilt inimeste mahalaskmise kohta. Feodorov seletas, et need toimuvad tribunali otsuste alusel ja prokuröri osavõtul. Seega järeldasime, et seda tegevust juhib sõjaväejuhtkond, kellele me olime siis allutatud. Mahalaskmise materjale ei ole ma näinud.
Ühel varasemal ülekuulamisel (1989. aasta 14. märtsil) väitis Riis, et Saaremaa julgeolekuosakonna arhiivid hävitati sõjaolukorra tõttu, et need ei satuks okupantide kätte.
Õigustas tehtut
1960. aastal ilmus Vassili Riisi mälestusteraamat „Kolmandat teed ei ole“. Selles valgustab ta 1941. aasta sündmusi Kuressaares järgmiselt: Eesti kodanlike natsionalistide riismed istusid sõja puhkemise esimestel päevadel fašismi vankrile, jäägita, tingimusteta, tagasivaatamata.
Saksamaa kallaletung Nõukogude Liidule puhus neile hinge sisse… Et Saaremaal ei saanud tegutsema hakata bandiitlikud jõugud, selles on hävituspataljonil suuri teeneid… Riikliku julgeoleku, miilitsatöötajate ja hävituspataljoni üksuste energilisel tegevusel likvideeriti taolised katsed kiiresti.
Süüdlased leidmata
Kui palju inimesi tegelikult 1941. aasta septembris Kuressaare veresauna ajal mõrvati, on tänaseni teadmata. Tollases ajakirjanduses äratoodud ohvrite arv on erinev, see kõigub vahemikus 90–106. Samuti on tänaseni leidmata ja kohtulikult karistamata selle kuritöö konkreetsed süüdlased.
Saaremaa muuseumi direktor Endel Püüa on artiklis „Kuressaare veretöö“ (vt www.saaremaa.ee/est/history/v6im/veret66.php) kirjutanud, et inimeste arreteerijatena mäletatakse miilitsatöötajaid ja mustas mundris mereväelasi. Kui mereväelaste nimed on jäänud saladuseks, siis miilitsatest olid agaramad osakonna ülem Johannes Mets ning militsionäärid Sergei Lääts, Felix ja Vello Sannik, Herbert Tüür ja Bernhard Koost.
Aeg on teinud oma töö ja vaevalt õnnestub tänastel õiguskaitseorganitel siin enam kedagi vastutusele võtta. Kuigi on väidetud, et ajaloo õppetunnid pole inimestele kunagi midagi õpetanud (üks saksa kuulus filosoof ja dialektika rajaja on isegi väitnud, et ajaloost polegi võimalik õppida), on siiski ka teadmine sellest, mis ikkagi tegelikult toimus, midagi väärt.
Seega jääb vaid loota, et Kuressaare tapatöö uurimisele pole veel punkti pandud ja et kunagi toovad ajaloolased veel päevavalgele, kes konkreetselt selle jubeda teo toona sooritasid.
Enamlaste julm veretöö Kuressaares (algus 28. septembri Oma Saares)