"Emme, kas issi sureb ära?" (4)
Kui mul vanaema ära suri mõned kuud tagasi, siis tekkis päevakorda teema, et kuidas sellest lapsele rääkida.
Ilmselgelt ei saa üks kolmeaastane aru surma konteksti abstraktsusest ning seega ei tasunud mul talle pikka romaani kokku rääkida, kuidas inimene sureb ja mis edasi saab. Seda enam, et ei ole päris kindel, mis üldse edasi saab pärast surma. Räägitakse nii mõndagi, aga eks see selgub, kui mul kord aeg käes on.
Laps autos
Igatahes kui läksime lapsega mu vanaisa juurde, siis laps ikka küsis, et kuhu vanaema sai ja ma natukene haaval seletasin, et vanaema suri ära ja kui keegi ära sureb, siis teda enam ei ole. Selle peale noogutati ja elu läks edasi. Nüüd eelmisel nädalal liikusime Pärnust Tartusse autoga ning olime lapsega kahekesi. Kuulsin, et ta seal turvatoolis nihverdab nagu segane, aga kuna mul ei olnud selline eest rihmadega turvatool, kus ta rihmasid kohe lahti teha oskab, siis mõtlesin, et see padi hoiab ta seal kinni. Seda mõtet jagus mul täpselt nii kauaks, kuni laps mul keset sõitu kaelast kätega haaras, et mind kallistada.
Ehmatasin ja pidasin auto ohutult kinni, tõmbasin lapse turvatooli risti ning pidasin edasi sõites maha elu pikima moraaliloengu teemal: kui sa veel nii teed, siis juhtub õnnetus ja see tähendab, et me läheme katki ja sureme ära. Ausalt, ma seletasin lühidalt ja arusaadavalt ja võib-olla sutsukese emotsionaalselt, aga ma ei osanud elus ette näha, et mu jutu peale laps lohutamatult nutma pistab ning siis lõpuks autos karjub, et issi sureb kohe ära. Helistasin Mehele ja palusin tal lapsele kinnitada, et ta ei kavatse kusagile surra ja kui laps issi häält autos kajamas kuulis, siis rahunes maha.
Kriipi värk
Sellest päevast alates aga käib laps ja kuulutab kõigile, kuidas nad ära surevad. See on tegelikult selline kriipi värk, sest mitte keegi ei taha kuulda seda, et ta mingil hetkel ära sureb ja seda veel väikese lapse suust. Samas kui läksime temaga Mehe isa hauale, siis küsis minu käest, miks selles liivakastis mängida ei või. Võta siis näpust. Tol hetkel proovisin ääriveeri seletada, et see on surnuaed ning siia pannakse inimesed mulla alla, sest nad surid ära. Kuna tema aga haudadel vaid liiva nägi, siis ilmselgelt ta ei uskunud sõnakestki sellest, mis talle rääkisin.
Nüüd mõtlengi, et ilmselt ei tasu rohkem surmast juttu teha ning kui tema selle teema päevakorda võtab, siis tasub jutt mujale viia. Ma tean, et nii pisikene ei saa poindile veel pihta, aga ma ei suutnud tol hetkel tõesti ette näha, mis kõik saama hakkab ühe lapse peas, kui talle üht elu osa seletasin.
Minu nimi on Triin (31): olen ema, abikaasa, tudeng ja täiskohaga kontoritöötaja. Meie pisikesse perre kuuluvad Mees (32) ja Piiga (3a), lisaks neile veel deegud, kassid Caesar ja George. Selles blogis räägin argielust ja mõtetest.