2010. aastal Bologna suurlinnapiirkonnas Imolas avastatud hauas hästi säilinud surnukeha lebas telliskirstus selili, nägu ülespoole, mis annab mõista, et ta maeti igati kombekohaselt. Esmase analüüsi põhjal maeti naine langobardide valitsusajal, millalgi 7.–8. sajandil m.a.j. Loote säilmed ja peahaav andsid aga alust asja põhjalikumaks uurimiseks.
Ferrara ja Bologna ülikoolide uurijad hindasid naise vanuseks 25–35 eluaastat. Loote reieluu pikkuse põhjal järeldati, et see oli enne surma üsas viibinud u 38 nädalat. Arvestades, et normaalse raseduse keskmine kestus on 40 nädalat, pidi naine olema surmahetkel sünnitamisele äärmiselt lähedal.
Loode lebas hauas ebatavalises asendis — pea ja torso naise reite vahel, jalad aga vaagnaõõnsuses, nagu oleks loode väljunud vaid poolenisti. Selle põhjal järeldasid uurijad, et tegemist on nähtusega, mida nimetatakse kirstussünnituseks (ingl coffin birth).
Normaalsest sünnitusest plahvatuslikum
Haruldane sündmus, mida on kirjeldatud ka teaduslikuma terminiga „loote surmajärgne ekstrusioon“ (post-mortem foetal extrusion), leiab aset loomulike lagunemisprotsesside tagajärjel. Ehkki seda pole kunagi vahetult vaadeldud, usuvad uurijad, et surnukeha siseõõnsustesse lagunemise käigus kogunevad gaasid suruvad loote kehast välja.
Kuna loote väljutamiseks vajalik tunnel — tupekanal — on juba olemas, väljubki loode selle kaudu, mistõttu võib jääda mulje, et surnud naine on pärast surma sünnitanud. Taoline protsess võib aga osutuda normaalsest elussünnitusest märksa plahvatuslikumaks.
„Pärast koolnukangestuse taandumist ei tohiks emakakael lõdvestuda,“ kommenteeris günekoloog Jen Gunter Forbesile. „Oletatavasti toimub see nii, et gaaside rõhk kasvab, kuni surnud loode väljutatakse rebendi kaudu — sisuliselt paisatakse läbi emakaseina tuppe.“
Kirstussünnitused on üsna haruldased, eriti nüüdisajal, mil kemikaalidega töödeldud surnukehadest eemaldatakse enne matmist kehavedelikud, mistõttu on arheoloogiliste näidiste avastamine alati märkimisväärne.
Auk peas pidi leevendama kõrget vererõhku