Enne Ameerikasse tagasi tulekut käsime Billiega ka arsti juures, et teha üldine arstlik ülevaatus ja saada see Lufthansa poolt nõutav healt certificate.
Arst vaatas Billie läbi, andis ussirohu ja saatis meid kenasti koju, öeldes veel, et see on tavaline kui koer ei ole päris tema ise ja muutub natuke kurvaks pärast reisi, aga küll see üle läheb. Sealt, Valdeku loomakliinikust, saime ka juhised minna Veterinaarametisse, et saada Billiele health certificate. Niisiis käisime ka veterinaarametis ära. Täitsime taotluse ’’taotlus sertifikaadi väljastamiseks lemmiklooma(de) mittekaubanduslikul väljaveol’’, maksime 125 krooni ja saime sealt tõendi, mis kinnitas, et Billie on terve ja omab kehtivat marutaudi vaktsiini.
Dokumendid korras alustasime Billie transportkasti korda tegemist. Olime talle Ameerikast ostnud eriti imava alusmati, panime selle siis kasti. Tegime kõigist dokumentidest koopiad ja panime need kasti ülemises osas olevasse sahtlisse, siis kleepisime kastile peale kõik nõutavad kleepsud: nooled, mis näitavad kus suunas on kasti ülemine osa , millega või kellega on tegemist jne. Püüdsime täita kõigi etteantud nõudeid transport kasti korda tegemisel.
Billie sai aru, et ta on kuhugi minemas ja nii ta tiirutaski kogu aeg meie ja kasti ümber. Ta oli isegi nõus kasti minema ja seal vaikselt istuma, isegi siis kui proovisime teda kastiga ühest kohast teiste tõsta, et näha mis moodi ta sellisele liigutamisele reageerib.
Kasti suuruse kohta kirjutatakse, et kast peab olema nii suur, et koer mahub seal ringi pöörama ja seisma. Kui meie oma transpordi kasti kaks aastat tagasi ostsime ja nõudsime kasti, kus Billie saaks vabalt püsti seista siis soovitati meile ikka natuke väiksemat. Siiani oli ta selles kastis ka hästi hakkama saanud ja kui me temaga autoga ringi reisisime, siis panime ta ikka kasti. Niisiis lootsime, et reis läheb ka seekord hästi ja probleeme ei teki, sest olime tõesti proovinud kõiki etteantud nõudeid täita.
Tallinna lennujaamas pidime minema kõigepealt check–in’i. Seal tehti tavatoimingud ära ja siis pidime veel Billie, kui ekstra pagasi eest, juurde maksma. See oli üle 4000 kr ja seejärel oli ka Billie täieõiguslik reisija. Billie värises küll natuke kasti sees, kuid muud midagi ta ei teinud. Kuna olime piisavalt vara kohal, siis lasime tal veel lennujaama juures natuke jalutada ja seejärel viisime ta eripagasi check-in’i juurde. Seal kontrolliti looma transportpuuri, mille puhuks Billie pidi kastist välja tulema. See tehtud, võtsid nad koera kaasa ja meie läksime siis turvakontrolli.
Kuna lend Denveri toimus alles järgmisel päeval, siis pidime kogu oma pagasi, k.a. Billie Frankfurdi lennujaamas välja võtma ja järgmine päev uuesti check-in’i läbi tegema. Billie saime kenasti eripagasi juures kätte ja siis läksime siis ööseks meie sõbra juurde.
Järgmine päev olime varakult Frankfurdi chek-in’s ja kõik läks jällegi ladusalt. Mõtlesime, et näe, nii lihtne see ongi . Seekord me enam maksma ei pidanud, sest Billie eest olime juba maksnud Eestis. Transpordikast vaadati jälle üle, selleks Billie pidi sealt välja tulema ja siis viidi ta koos kõigega ära. Kuna aega oli, jalutasime niisama ringi, lõpuks jõudsime ka väravasse. Kuna meid oli pandud eraldi istmetele, siis tahtsime selle korda ajada. Minnes aga väravas oleva naisterahva juurde ja seletades kes me oleme, saime äkitselt tõelise peapesu osaliseks. Meie koer olevat liiga väikeses transportkastis. Naisterahvas seletas häälekalt, et Tallinnas ei hoolita loomadest ja lastakse ka suur jääkaru orava puuri panna. Igal juhul oli mõte ühene – meie lennukile ei saa, kuna nad ei suuda piisavalt suurt kasti leida. Tore, tore, kui ka lõpuks sõna saime, siis ütlesime, et me tegime ju uue check-in’i Frakfurdis, keegi ei öelnud sõnakesti, et me loomapiinajad olema. Hetkeks oli vaikus majas, aga kohe küsiti üle, et te näidake ikka oma pagasi kviitung ka ette. Ju nad ei uskunud meid.
Kui selle neile ette näitasin olid mõned sekundid vait. Siis hakkasid nad midagi omavahel rääkima, ainult nii palju informeeriti meid, et lennukile me ikkagi ei saa. Mainisid vaid, et otsivad suuremat transportkasti koerale. Nuh nii, olime siis lennust maha jäämas, kuigi meid oli igalt pool läbi lastud. Probleem olevat selles, et kätt ei saa koera pea kohale panna kui too püsti seisab. Inimesi hakati juba lennukile laskma, kuid meile ei öeldud ikka veel midagi. Lõpuks teatasid, et nad võtsid meid lennult maha?! Väravad suleti ja meie jäime ootama, et mis nüüd edasi saab. Sel hetkel tuli keegi meesterahvas lennukilt reisijate nimekirja võtma, ta küsis ilmselgelt midagi meie kohta ja siis hakkas igavene kädin pihta. Meesterahvas ei paistnud sugugi õnnelik olevat ja suunas kätt ka tol hetkel laual lebanud koera dokumentide suunas. Kuna nad rääksid omavahel aga saksa keeles, siis me ei saanud midagi aru, kuid asi lõppes sellega, et meid pandi lennukile tagasi.
Niisiis läksime lennukile ja järsku olid kõik stjuardessid ja stjuuardid meie vastu väga kenad. Lennukis tehti pärast lendu tõusmist isegi ümberkorraldusi, et meie saaksime koos istuda, sest kuna lennuk oli välja müüdud siis oli meid eraldi istuma pandud.
Olen sellest reisist niipalju õppinud, et kui tahad lemmiklooma transportida, siis osta alati oravale jääkaru mõõtu kast. Muul juhul võib keegi leida, et kast on liiga väike, sest ei saa kätt kas ühte või teistpidi looma peakohale panna. Kõige mõttekam on vist üldse broneerides kohe ka lennufirmalt puur tellida. Sest Billie on väiksema saksalambakoera kõrgune ja puur, mis kõiki rahuldaks, oleks ikka väga suur ja see mahuks vaevalt autossegi ära.
Järgmine päev helistas meie saksa sõber Frankfurdi lennujaama, et miks küll selline jama tekkis ja miks siis koer check-in’st üldse läbi lasti. Sealt oli ta aga saanud vastu igavese hulga vabandusi ja ilma et ta oleks jõudnud isegi meie nimesidki öelda, oli talle öeldud, et andke suured vabandused neile inimestele edasi jne. Seega ei tea me tänase päevani, kas transportkast oli õige suurusega või oli ta ikka liiga väike või oli lihtsalt kellelgi paha tuju.
Denveri jõudes püüdsime ruttu passikontrollist läbi saada, kuid see ei läinud sellise hulga inimeste juures kuigi kiiresti. Lõpuks kõik korras, saime pagasi juurde, Billie oli juba seal, nii suures kastis, et tolles oleks võinud vist poni ka transportida. Meie kastike oli seal samas kõrval. Tolliametnik mainis vaid, et kas see ikke teie koer on, sest tema arvates oli Billie liiga letargiline ega reageerinud liiga häälekalt meie juuresolekule. Tegelikult oligi Billie üllatavalt vaikne kogu reisi jooksul. Häält ta ei teinud, v.a. juhtudel kui kastist välja sai . Keegi naisterahvas seletas meile kah iga natukese aja tagant, et kuidas me ikka oma koera küll nii väikesesse kastikesse, nagu meil oli, tahtsime mahutada, kui talle tegelikult nii suurt kasti vaja läks. Ega ta sinna poni kasti lõpuks ise vaadanudki?! Tollis oli ainukeseks oluliseks asjaks kehtivat marutaudi vaktsiini tõendav pitsat Billie passis. Kiipi nad ei kontrollinud ja health certificate neid ka ei huvitanud.
Martynas jäi Billie juurde ja mina läksin meie pagasit vaatama, aga mida ei tule seda ei tule. Martynas ei saanud ilma minuta ka välja minna ja nii pidime ootama kuni kogu pagas oli välja tõstetud. Viimaks tuli teade, et osa pagasit oli Frankfurti maha jäänud. Ma ei tea, kaua me seal niimoodi ootasime, aga vast oma tund aega või rohkemgi. Lõpuks saime ka tollist läbi minna. Kuna Denveri lennujaamas ei või koerad vabalt jalutada, siis tuli Billie oma ekstra suures kastis välja viia. Selleks pidi võtma eri käru, kuhu see kast peale mahtus, Billie välja viima ja siis kasti tagasi Lufthansa inimestele tooma.
Frankfurdis öeldi meile, et koer saab lennu ajal juua, aga kuna Billie pandi uude kasti ja see oli nii kohutavalt suur, siis oli talle sinna küll mingisugune joogitops pandud, kuid ta oli selle muidugi ümber ajanud. Kui ta lõpuks vett sai, siis jõi üle liitri korraga ära.
Tagasi Goldenisse jõudes oli Billie peale silmnähtava väsimuse, üllatavalt hea välja nägemisega. Olime talle juba enne Eestisse minekut valmis ostnud siin müüdavad sügavkülmutatud toortoidu kotletid. Põhimõtteliselt on seal hakklihamasinast läbiaetud lihatooted, puu- ja juurvili. Kartsime, et talle võib see reis väga kurnavalt mõjuda, kuid olles hea toidu peal, mis talle endale väga maitses ja saades rohkelt magada, sest andsime talle rahustavaid tablette (neid ei soovitata reisi ajaks anda, meie andsime alles teisel päeval pärast reisi), siis juba mõne päeva pärast ei saanud enam arugi, et koer on nii pika reisi läbi teinud.