19.03.2012 09:01
Keeles on olemas selline kategooria nagu kõneliik. Sellel on kaks liiget: jaatus ja eitus. See teine, eitus, on raskem, selles võib kindel olla. Tavaline on kasutada lauses jaatavat vormi. Eitus nõuab arusaamisel suuremat pingutust, muidugi mitte lihtlausetes, aga neis keerulisemates. Kui võtta aluseks tõik, et tekste tehakse vastuvõtja (ehk kuulaja või lugeja) jaoks, tuleks tarbetust keerukusest hoiduda. Vaatame mõnd näidet, kus on asjad keeruliseks aetud.
Esimene: ei saa välistada, et kahjustada sai ka rahvusvaheline info
. Üks lause pool on eitav, teine jaatav ja jõudsite vist jälgida, mida taheti öelda. Igaks juhuks tõlgin jaatuse abil: on võimalik, et kahjustada sai ka rahvusvaheline info
.
Teine on juba keerulisem: aga me ei välista, et seda [rahvusvahelise info kahjustamist] üldse poleks olnud
. Mõlemad osalaused on eitusverbiga moodustatud. Tõlgime: on võimalik, et see [rahvusvahelise info kahjustamine] oli
ehk veel lihtsamalt sõnastades: on võimalik, et rahvusvahelist infot kahjustati
.
Kolmas näide on üks pealkiri, millest, ütlen ausalt, mina üsna pikalt aru ei saanud: Elu võimalikkus maal pole välistatud, kui kõike kinni ei panda
. [Kõige
all on mõeldud kõiki asutusi
.] Panen esimese poole jaatuseks ümber: Elu maal on võimalik, kui kõike kinni ei panda.
Neljandast näitest korrapealt arusaamiseks peab olema tõeline keeleakrobaat, kui pole lihtsamate näidetega end soojaks harjutanud: Ei ole välistatud, et materjalid ei sattunud sinna juhuslikult
. Tõlgin: On võimalik, et materjalid ei sattunud sinna juhuslikult.
Jääb vaid üle arutleda, kas vahel mitte meelega ei kasutata liiga keerulist keelt, see tähendab, ei tahetagi, et keegi minust aru saaks. Milleks siis üldse õhku raisata?NB! Vikerraadio Keelesäutse saate kuulata SIIN.
Rain Kooli