Eesti Njingma kutsub osalema budismi entsüklopeedia täiendamisel !
Vend Vahindra - Täispika mängufilmi stsenaariumi esildis . Olev Remsu
Uskumatu, aga tänini eksisteerivad Eesti ja Läti budistlikud piiskopkonnad, ainukesed maailmas täpselt niisuguse nimega.
Meie filmi raamiks nooruke budismiuurija M., kes tuulab mööda arhiive, peidikuid, kloostreid ja pööninguid, et leida materjale bodhisatvade Vahindra ja Ašanda kohta, ilmalike nimedega Karl(is) Tõnnison(s)i ja Friedrich Lustigi kohta.
Mis selgub? 60 aastat ainult põlatakse vend Vahindrat, hiljem ka munk Lustigit, mõlemat peetakse laadatoladeks, kelle üle kõik irvitavad, keda kõik edevusehunnikuteks ja hullude peavad.
Samas tehakse vihjeid seksuaalse eelistuse kohta.
Film algaks sajandivahetuse laadameluga, seal kerjab tantraid pomisedes viletsas kerjusmungarüüs ja palvetrummidega paljajalgne vend Vahindra endale süüa.
Luterliku kiriku poole viibutab ta rusikat, palvetab hom mani padme hum ning kiidab kõrgestiaustatud Buddha ja bodhisatva Avalokitešvara maist kehastust dalai-laamat. Tähelepanuväärne on see, et kerjus valib, millist almust ta vastu võtab.
Samuti keeldub ta liiga suurest rahast. Muidugi äratab veidrik huvi päevavarastes, kes esitavad talle kõikvõimalikke lõõpivaid küsimusi.
Vend Vahindra vastab tõsiselt. Selgub, et ta kavatseb elada 200aastaseks ning et tema ideaaliks on ühesooline meesteriik.
Kui jõutakse surematuseni, pole naisi ja lapsi tarvis.
Ja tegelikult on see lihtne, tuleb uskuda Buddhat ning loobuda inimsugu hukutavaist ahvatlusist: tubakast, alkoholist, lihast ja naistest.
Vend Vahindra kutsub ühe hobuserautaja korrale – mis sa topid hobuse jala alla seda rauda, mida hobune ei taha!
Vend Vahindra astub välja hobuse kaitseks ning tahab rauda alt ära tõmmata.
Purjus sepp annab vend Vahindrale peksa, rahvas naerab laginal.
Kutsutakse politsei, on selge, et see peaks kannatunule appi tulema.
Aga ei.
Veriseks pekstud vend Vahindra seotakse kinni, tõstetakse vankrile ja viiakse politsei soolaputkasse.
Teel pilluvad uulitsapoisid vankrit kividega, ka kordnikule tundub vend Vahindra olevat tuttav mees.
Hommikul hakkab vend Vahindra tegema joogavõimlemist.
Politseinikud vaatavad imestusega, vend Vahindra nõuab endale tünnitäie külma vett, kuhu ta sisse läheb.
Lõpuks üks sümpaatne kardavoi halastab, kutsub kohale hulluarsti, sanitarid seovad vend Vahindra hullusärki, mees viiakse hullumajja, kus teda hakkab küsitlema arst.
Budismikaplanina saab vend Vahindra hästi hakkama, ta ei pane ohvitseride ja sõdurite möirgavat itsitust sugugi pahaks.
Gibraltari kaudu jõutakse Aafrikasse, sealt viib tee Maroko, Alzheeria, Liibüa ja Egiptuse kaudu Aasiasse, edasi tulevad Palestiina, Süüria, Iraak, Iraan.
Vend Vahindra on kõigis neis kohtades varem käinud, ta jutustab sellest oma teekaaslasele.
Viimaks ometi jõutakse Hindustani, kus ees on omausulised. /---/
Ta elab oma mungakongis koos kolmekümne kolme kassiga.
Ta lendab lennukiga konverentsilt konverentsile, ta peatub uhketes hotellides, ometi kannab ta oma vana mungarüüd ning elatub endiselt ainult almustest, nagu laamale kohane.
Ta on kuulus üle maailma, ta on isegi ÜRO peasekretäri U Thani pihiisa.
Ta on kõige kõrgemal kohal eestlane üleüldse! Vend Vahindra sureb rahus ja suures austuses.
Sa elasid usuvägilasena ja oled teeninud kõige parema überkehastumise.
Peatselt anname Su pühale tulele ja Su hinge miljardid dharmad pöörduvad tagasi oma iidsesse hälli – päikeselisesse universumi.
Kuid varsti kogunevad nad karma käsul uuesti ja sulavad taas kokku.