

Nr 28 (967)
Neljapäev, 19. august 2010


Arhiiv


18. augusti õhtul küsisid ajakirjanikud Stockholmis Eesti poliitikutelt, kas Gorbatšov võidakse kukutada ja tärkav demokraatia taas trellide taha panna. Keegi vastas naerdes, et see on vaid Lääne ajakirjanduse toidetud müüt. Savisaar arvas, et kindlasti üritatakse kukutada, ainult ei tea, kas see toimub nädala, kuu või nelja pärast. Veel rääkis ta Eesti rahumeelse iseseisvusliikumise edu võimalikkusest.
19. augusti hommikul, ikka seal Stockholmis, ehmatasid mind ärkvele Rootsi raadio uudised (olin õhtul raadio lahti unustanud). “Putš Moskvas! ... Tallinna sadam suletud ... Tallinna lennuväli suletud. Võim sõjaväe käes ...” Murele lisandus ka mingi süütunne. Olin nimelt jõuliselt veennud Edgar Savisaart, et ta osaleks Stockholmis toimuval suurel rahvusvahelisel konverentsil, sest Läänes olid paljud Eesti arengutest ja valitsuse poliitikast kuulnud pigem kadedaid laimujutte, mida mõned vennad levitasid oi kui agaralt. Oli vaja, et nad kuuleksid kõigist valitsuse kavadest ka otseallikatest. Aga nüüd, otsustaval hetkel, oli meie peaminister Tallinnast kaugel...
Jõudsin lõõtsutades Sergelstorgetile. Saabus ka mitu ülemnõukogu liiget, kes sel ajal Rootsis viibisid. Savisaare hotellitoast kujunes mõneks tunniks operatiivstaap. Toompeaga telefoniühendust ei saanud. Aga Endla tänavas Rootsi konsulaadis asunud Rootsi numbriga ning spetsiaalse võimendiga varustatud telefon vastas. Mõni minut hiljem saadi selle juurde Eesti riigiminister Raivo Vare. Nii oli side Toompeaga olemas.
Rootsi välisministri Sten Anderssoniga saime kohe telefoniühenduse. Ta oli kõigega kursis. Küsis kohe, kas Eesti peaminister vajab Stockholmis tööruume. Küllap ta mõtles juba uue Eesti eksiilvalitsuse võimalikkusest. Savisaar küsis hoopis lennukit Tallinna sõiduks. Saime imekombel ühenduse ka Tallinna lennuväljaga. Venekeelne hääl teatas, et lennuväli on suletud. Küsisin, kas Rootsi välisministri lennuk saaks erandkorras siiski maanduda. Järgnes pikk vaikus. Siis tuli üllatunud küsimus: “Kas Rootsi välisminister tuleb Tallinna?” — “Ei, Eesti peaminister.” Järgnes kergendus-, aga võib-olla ka pettumusohe. “Ei saa, Tallinna lennuväli on suletud.”
Keskpäeval kogunes Stockholmi Norrmalmi turule Balti solidaarsusmiitingule tohutu rahvahulk. Savisaar pidas improviseeritud kõne. Tormilised aplausid kestsid, kui Eesti poliitikud trügisid juba autode poole, et sõita lennuväljale, sealt Helsingisse ja edasi, kas või kaatriga, Tallinna...
Järgmiste päevade sündmuste kirev karussell kihutas isegi Stockholmis tohutu kiirusega. Oli rõõmu ja isegi kurbust. Oli pidu Rootsi välisministeeriumis. Oli lihtsalt rõõmu. Sõitsime Jüri-Karl Seimi ja Margus Laidrega autoga Stockholmi südalinnas, lehvitasime sinimustvalget lippu. Margus andis vapralt signaali, roolis istuv Jüri-Karl õhetas, naeris ja seletas, kui suured trahvid Rootsis sellise korrarikkumise eest võivat oodata. Tee ääres peatuv Rootsi liikluspolitsei patrull lehvitas tervituseks Eesti lipule.
Ja oli ka taasiseseisvumispidu Stockholmi Eesti Majas. Vanade eesti meeste veel eile nii vaprad näod olid pigem murelikud kui rõõmsad. Stockholmi Eesti Päevalehe toimetaja Juhan Kokla, väliselt nagu naljatades, ütles karmi tõe: iseseisvus tuli sellele põlvkonnale liiga hilja! Eilsetest vabadusvõitlejatest pole enam Eestisse uut elu ehitama sõitjaid, nüüd oleme lihtsalt pagulased.
Oli musta huumoritki. Veel putši läbikukkumise hommikul ilmus suures Rootsi päevalehes N Liidu saadiku ülistuslaul Janajevi kambale. Mees kaotas oma ametikoha ja võttis väga palju aega, enne kui ta taas diplomaadiametisse tõusis ning Eestisse saadeti.
Eestlastel on pahatihti kombeks unustada tegelikud tegijad ning tänada pealtvaatajaid. Nii inimestele kui ka riikidele meeldib, kui neid kiidetakse. Välisriikide poliitikud, kes mõnede juttude järgi olevat jäägitult toetanud meie taasiseseisvumisliikumist, manitsesid Eestit veel augustis, et me ei kõigutaks Gorbatšovi paati, sest just N Liidu perestroika oli see, mille edusse nemad uskusid. Mitte aga Balti liiduvabariikide “separatism”.
Augustipäevil õnnitlesid kõik tuttavad poliitikud ja välisriikide diplomaadid Eestit taasiseseisvumise puhul ja avaldasid siirast imetlust just selle üle, et meie juhid olid suutnud ilma inimeste verd valamata meid taas iseseisvusele viia. Tean hilisemast, et just vägivallast hoidumine ja demokraatia ning sõnades ka perestroika toetamine oli see, mis võttis Moskvas “Eesti separatistide” suhtes sõjajõu kasutamist nõudnud tegelastel argumendid käest. Meie laulev veretu revolutsioon oli üks 20. sajandi imedest.
AADU MUST


Väljaandja MTÜ Ajaleht Videvik, peatoimetaja Ants Tamme