TARTU MARATONIST. LIHTSALT.
Tartu suusamaraton pidavat olema üks prestiižikaimaid spordiüritusi, sellel osalemine olevat väga suur asi. Õige eesti mees olevat see, kes on vaadanud „Savoy balli“, kellel on nahktagi ja kes on Tartu maratoni läbi sõitnud. Naiste kohta ma sellist nimekirja (õnneks) ei tea.
Mulle meeldib suusatamine, isegi rohkem kui jooksmine, eriti, kui on ideaalsed lumeolud. Isiklik kilomeetrite rekord jääb kahe aasta taha ja siis sai suusatatud 900km. Tänavu on olnud heitlik talv ja Kuremaa suusaradadel on läbitud tunduvalt vähem kilomeetrid. Kuna mullu jäi maraton ära ja kirjas olin ka tookord, siis tänavu lihtsalt tuli minna. Vaimustust ei olnud, ärevust aga küll ja nagu ikka – mõned hirmuunenäod ja kahtlane sulailm enne stardipäeva ei teinud olemist sugugi lihtsamaks. Kolmel korral olen läbinud lühemat distantsi ja enam vähem oli ette teada, et esimestel kilomeetritel tuleb rüselemist ja kukkumisi aga midagi sellist, nagu esmaspäeva hommikul jagatud videos ei osanud küll arvata. Õnneks libisesin sellest massikukkumiste kohast pisut varem ja õnnelikult mööda. Ohtlikke momente oli, sest kui jätad eessõitjaga vahemaa, siis tuleb ikka keegi kusagilt ja seikleb vahele. Milleks selline kihutamine…Inimesed olid siiski sõbralikud ja viisakad. Kusagil ergutas mind mööduv naissuusataja, naisi olevat 600 ringis, nii et esituhandes on koht kindel. Kusagil ergutasin mina omakorda aeglasemalt liikunut, proua tunnistas, et saapad hõõruvad. Lõpupoole ühel laskumisel läksid enne tasasel maale jõudmist ülal eraldi alanud rajad kokku. Õnneks tänavu sellised kokkuminevaid radasid rohkem ei trehvanudki. Muidugi oli üllatus, et minu rada ära kaob ja ma pole veel alla jõudnud ja nii külg külje kõrval ühe piigaga siis sööstlaskujana alla sõitsingi, ise „ettevaatust“ ja „tulen paremalt“ hõigates. Pärast ajasime paar sõna juttu, et tema oli juba 3 korda kukkunud. Minul õnneks vedas, kukkumist ei tulnud kordagi ette, kuigi ühel laskumisel tahtis küll ära vasakule visata aga õnneks jäin püsti. Kukkujaid muidugi oli. Ilmselt pole murdmaasuusatajad need, kes käivad Rootsis ja Austrias ja Kuutsemäel laskumist harjutamas. Huivatvaid laskumise stiilinäiteid oli piisavalt ja päris kahju oli vaadata, kui keegi jälle mingil künkal pikali viskas. Ega neil, kes kepi või koguni mõlemad kepid murdsid, ka lihtsam polnud. Suusatamine on ikkagi tehniline ala ja kahjuks jäi silma ka neid, kellel suusad jooksmist segasid. Lõpupoole nägin ära ka tõusul uisutaja. Hõikasin talle, et uisutad või? Suusataja vaatas mind lolli näoga ja hakkas vene keeles seletama….ja uisutas edasi. Mina olin ka väsinud, ronisin kääri üles ja oleks oi kui väga tahtnud uisusammul üles liuelda aga reeglid on reeglid. Sellised mehikesed ajavad tigedaks.
Minu eesmärgid olid lihtsad ja selged – nagu ikka, stardist finišisse ja mõnusa enesetundega. Kuna varem pole nii pikka maad läbinud, siis oli see ka minu järjekordne inimkatse, et mis ja kuidas ja kui kaua. Kaua läks küll, unistuste aeg oleks olnud ikka 5 tunni sisse aga kahjuks läks aega 6 tundi ja 17 minutit ehk ikkagi enne päikseloojangut metsast välja. Ilus oli, ideaalne päikseline suusailm, korralik rada, kõik oli ilus ja samas ka kuidagi igav. Muudkui sõidad ja sõidad ja sõidad… 30-nda kilomeetri paiku läks veidi huvitavamaks, vasak küünarnukk hakkas valutama ja valutas lõpuni välja. Ilmselt sõitsin siiski säästurežiimis, kuna olemine ja tervis olid lõpetades ja ka päev hiljem väga head. Midagi väga valusaks ei jäänud. Liiga ei teinud ja üllatav, et ka mingit suurt üldväsimust ei olnud. Enesetunne oli suurepärane.
Rajal olid kõik iseendaga ametis, kelle libises hästi ja kellel natuke vähem hästi. Kuulusin vähemlibisejate hulka. Samas oli huvitav, et sõltuvalt lumest ja rajast oli libisemine kord parem, kord halvem ja sama oli ka pidamisega. Üldkokkuvõttes olen rahul, kuigi samade suuskadega (itaallaste Ski Trab-id) olen külmemates tingimustes saavutanud oluliselt paremat libisemist. Käte jõule ka väga loota ei saanud, ikkagi nõrk olen. Vaatasin, kuidas kõik paaritõugetega mööda lendlesid ja tõdesin, et mina kahjuks nii ei jõua. Teatav ärevus oli Harimäe suhtes aga see ei osutunudki nii hulluks katsumuseks, kui kartsin. Juba sealt laskumise pärast tasub pikka distantsi ette võtta.
Toidupunktides tankisin peamiselt vett, leiba ja soola. Üks glükoositablett, HoneyPoweri jõhvikageel ja Maxami maasikasiirup olid ka abiks. Lisaenergia on siiski vajalik, muidu läheb olemine ikka väga hõredaks. Tüütu oli see, et geelipakendid visati otse rajale ja tuli väga ettevaatlik olla, et mitte neid suusa alla kinni sõita.
Pärast Hellenurmet läks juba väga mõnusalt, lumi oli teraline ja libisemine super. Kohvipunkt ja veel viimased 3 kilomeetrit ja oligi finiš. Kummaline aga ma ei tundnud mingit megatunnet, et ahhaa-ohhoo-oikuitore, et olen 63 kilomeetrit ja Tartu maratoni ära sõitnud. Lihtsalt üks sõit…
Loomulikult soovitan osaleda. Kui varem pole käinud, siis algatuseks pool maad ja kui igavaks läheb, siis tasub ka täispikk distants ette võtta.
Tiina Säälik