Esimesel, saabumisnädalal oli veel kevadiselt jahe, kuid, oh seda hõngu, oh neid varjatud lubadusi! Loodus häälestas end üksmeelselt kogupauguks. Kõige julgemad, võililled, nemad olid juba muidugi varakult ringi sahmerdamas. Kas pole varem osanud tähele panna, või mis, aga niipalju hiiglaslikke kollaseid võilillepõlde, sõna otseses mõttes miljonite ja triljonite õitega, mida tänavu üle Eesti õnnestus näha, pole ühelgi varasemal aastal täheldanud.
Võilillemaa
Isegi Lõuna-Eesti farmerist sugulase kilomeetrite pikkused maasikavaod kihasid paksult kollasest. Umbrohi? "Ah, las nad olla," lõi sugulane Anu käega. "Algul pritsisin, aga enam ei julge - rikub veel pärast maasika maitse ära...."
Ja siis ta tuli, soojus ja päikesepaiste. Kahe päevaga olid raagus puud kadunud ja igal pool sahistas rõõmus, minutitega tekkinud rohelus. Nagu polnukski hiljutist pikka ja külma talve, jäiseid teid ning lumemägesid! Linnatänavatel kohtas korraga rohkelt miniseelikuid ja rõõmsaid naeratusi (tavaliselt Eestis pigem võõrale ei naeratata). Poed valmistusid üksmeelselt grillihooajaks, katsudes üksteist uue hooaja liha- ja alkoholitoodetega üle trumbata.
Muidugi käisin rohkelt külas, kõik vanad sõbrad tuli kiirkorras üle vaadata. Poest sai osta vana head sefiiritorti roosidega - milline maitsev ja igatsetud mälestus lapsepõlvest, mil kaubavalik kõikus väikse, väga väikse ja olematu vahel. Kümmet erinevat sorti musta leiba- jällegi tuli üle proovida kõik uued margid. Ja viinerid. Siinsete kokteilifrankfurterite kõrval on eesti viinerivalik ikka täielik luksus, tuli tõdeda, kui taaskord viineriletis jälle uut marki välja valisin.
Armsad kodukohvikud
Tegelikult hoopis tahtsin ära mainida suuremaid üllatusmomente, mida kohtumine Eestiga sedakorda tekitas. Märksõnaks olgu "innovatsioon" ja "nutikad lahendused".
Kõrvaltvaatajana näis mulle tänavu nimelt, et Eesti on üks väike kaval riik, mille inimestel nupp nokib üle keskmise ja detailidele osatakse pöörata tähelepanu.
Näiteks - imetlusega proovisin toite väikestes armsates tänavakohvikutes, mille töötajate igast liigutusest õhkus tegutsemisrõõmu ja rahuolu oma äri üle. Olgu see Gahwa perekohvik Kärdlas või Rohelise Maja Kodukohvik Viljandis - milline suurepärase ja lihtsa supilõuna kogemus (maksad 1.5 eurot ning saad selle eest nii mõõtmatus koguses kodutehtud suppi kui ka magusa ja soolase kringli, mis on äsja otse ahjust võetud)! Ja selliseid toredaid lihtsaid kohti leidus igas linnas.
Või siis kingitus, puhas küpsetamisrõõm minusugustele laiskadele: M&K Gourmet' siiruviiruline küpsisesegu purgis. Kui kaunisisulist purki on piisavalt imetletud ja käes keerutatud, siis kallasime segu kaussi, lisasime või ja muna, segasime tainas kokku ja viskasime ahju. Vaeva oli poole kopika eest, aga tulemus viis keele alla!
Järgnevalt veel mõned eredamad värsked ohhoo! momendid, äsjaavatud iidamast-aadamast pärit ehitised uues kuues:
Uutmoodi teletorn
Ehk täpsemalt, kõik need pisikesed ja suuremad vidinad, mis teletorni külastuse nüüd nii nauditavaks teevad. Külastajaga suhtlevad seened, millel on puutetundlikud ekraanid, Dolores Hoffmanni vitraazh ning humoorikas 3D film teletorni ründajast on vaid ühed paljudest, millega värskelt uuendatud tornis meelt lahutada. Naljakal kokkusattumisel sai just paar päeva varem käidud Riia teletornis - võrdlusmoment oli eriti terav, sest Riias pole viimase paarikümne aasta jooksul tehtud ilmselt grammigi rohkem kui hädaremonti. Aknad vaevalt paistsid läbi ja inimesi täis liftis tekkis hirm, et kas see üldse üles välja veab või jäämegi kusagile poolele teele kinni.
Kes ei tea/ei mäleta, siis Eesti 314 m pikkune teletorn valmis 1980. aastal, mil Tallinnas toimus Moskva suveolümpia raames purjeregatt.
Torn sai kiiresti populaarseks ajaveetmise kohaks. Siin tähistati nii ametlikke kui ka perekondlikke sündmusi ning see oli ka Eesti iseseisvuse taastamise üks olulisim sümbol. 170 meetri kõrgusel asuv vaateplatvorm suleti viie aasta eest ohutusnõuetele mittevastavuse tõttu ning taasavati täieliku uuenduskuuri läbinuna alles tänavu kevadel.
Moodne lennusadam
Tallinna südalinna külje all, Linnahallist pisut edasi, Kalamaja alguses asuvad vesilennukite angaarid ehitati aastail 1916-1917, I maailmasõja eelse Peeter Suure merekindluse osana. Kaks aastat tagasi alustas riik seni räämas seisnud angaarides põhjalikku ümberehitust. Äsja, mai keskel avati unikaalsetes angaarides Eesti Meremuuseumi filiaal Lennusadamas. Uus muuseumiosa on nii võimas, et sõnadega on seda raske kirjeldada, seda peab ise kogema.
Suurt ja mõnusat avastusrõõmu leidub Lennusadamas igaühele, keda paeluvad merega seotud tehnika ning laevad-allveelaevad-vesilennukid. Neid pisikesi poisse, kes angaaris näppupidi sõjatehnika küljes rippusid ja vaimustusest kilgates Lembitu sees ringi ronisid, ei jõudnud kokku lugeda. Ja jällegi hakkasid silma pisikesed nutikad lahendused, nagu näiteks trepiastmetele kirjutatud ajaloolised faktid või veerandtunnine reis Kollases Allveelaevas koos kapteni Peeter Volkonskiga.
Võimalust kohe täiesti inimtühja Suure Tõllu peal ja sees ringi kolada poleks lootagi osanud. Eks see on Eesti eelis (või vastupidi - rahastajate nuhtlus), et vaatamisväärsust uudistab sageli korraga suhteliselt vähe turiste. Austraalias on vahel tunne, et iga posti juures, millele on mingi märk külge ja tähendus juurde lisatud, tuleb trügida kümne huvilisega, kui tahta löögile pääseda.
|Maikuine Eesti: võililled, kohvikud ja lennusadam Olen alati arvanud, et üks erilisemaid aegu Eestis on mai - ärkamisekuu. Maikuine Eesti teeb endalgi hinge rõõmsalt rahutuks ja tekitab saladusliku tahtmise lennata. Sestap sättisin tänavu oma paarinädalase Eesti puhkuse juba varakult mai lõppu. "Oleks nüüd et ilmaga ka veaks," soovisin veel. Ja ilmaga vedaski, kohe tohutult!|