

Midagi on mäda me riigis, kui ärimehed võtavad Eesti praeguse olukorra ja elukorralduse suhtes lootusetult karmi hoiaku. Püüame Meelis Kubitsaga (42) mõtestada, milles on asi. Tema enda senistest ja tulevastest tegemistest räägime ka. Nimelt on ligi 23 aastat Eesti edukaimat kommunikatsioonifirmat Corpore vedanud Kubits ettevõttes teistsuguses rollis.
Indrek Neivelt, Rain Lõhmus, Toomas Sildmäe ja teised tuntud äritegelased on viimasel ajal andnud intervjuusid, millest jääb kõlama, et nad pole rahul.
Arvan, et inimeste hinges on paanika. Ega Neivelt Eesti arengut hinnates niisama ei maini Põhja-Koread. Selge see, et ajakirjanik noppis ta jutust kõige kõlavama osa välja ja eks ta ise keeras vinti pisut üle. Ilmselt keegi ei arva, et meid saab võrrelda Põhja-Koreaga, aga on selge, mida ta tahab öelda: ärgake!
Või Toomas Sildmäe intervjuu LP-le. Kui inimene, kel pole avalikku äri ja kes ei kandideeri poliitikas, tuleb tõsise murejutuga välja, siis on midagi tõesti valesti. Vähemasti on grupil ettevõtjatel, kes on seotud Eesti majanduse esimese kroonijuveeli Hansapangaga, tunne, et miski on Eesti riigis pöördumatult muutumas. Üks ajastu saab otsa ja kui oled selle tunnistaja, on see tapvalt valus.
Kas võib olla, et ettevõtjate võimalik äriline kibestumine mängitakse riigi süüks?
Saan rääkida endast. Mul pole põhjust olla kibestunud. Kui kerin aega tagasi 1995. aasta veebruari, mil tulin hääletades Saaremaalt Tallinna Tina tänava keldrisse esimest kontorit pidama, siis poleks ma üheski unistuses või unenäos võinud ette kujutada, kuidas edasi on läinud. Minu hinnangul saab üks ajastu lihtsalt läbi.
Mis ajastut sa silmas pead?
Minu riigivalitsemise iidol on Mart Laar, kes 1993.–1994. aasta paiku ütles USA suursaadikule, et Eesti ei vaja enam abi, vähemasti sellisel kujul, nagu seda tol ajal toidupakkide ja riietena pakuti. Eesti vajab edaspidi kaubandust, vajab investeeringuid. Riik loob keskkonna, teie tulge, investeerige, ehitage – me kõik saame sellest osa, maksate makse ja elu läheb edasi. 25 aastat hiljem oleme jõudnud olukorda, kus Eesti on abivajaja. Eesti ei vaja investeeringuid. Vajab küll, aga riik ei tee suurt midagi selleks, et neid saada
Oleme taas abi saamisele orienteeritud riik ja ühiskond. Inimesed, kes kunagi oma tööga või talendiga midagi saavutasid, seisavad uue olukorra ees: nad kas kohanevad uue olukorraga, hakkavad usinalt projekte kirjutama ja katsuvad seejuures kõigiti Euroopa Liidu ja meie oma ametnikele meeldida või kaovad vaikselt avalikust pildist.
Oleme jälle saanud abi vajavaks riigiks?
See on sõltuvus Euroopa Liidu rahast, eeskätt aga sõltuvus Euroopa bürokraatlikust mõtteviisist, kus turumoonutusest on saanud igapäev. Väikeettevõtjal, kes peab näiteks fotosalongi või kunstigaleriid, tuleb arvestada olukorraga, et küsimus pole tema andekuses, vaid selles, kes saab EAS-ilt toetust ja kes ei saa. Andekas inimene jääb alla sellele, kes on usin ja täpne projektikirjutaja.
Võib-olla on asi kohanemises?
Sellepärast ütlengi, et alanud on uus ajastu. Eestist saab kohe Euroopa Liidu nõukogu eesistuja. Selle asemel et vaielda pseudoteemade üle, võiksime äratada Euroopa Liitu seestpoolt. Eestil on kuus kuud võimalik rahvusvahelisele ajakirjandusele, Euroopa Liidu poliitikutele ja ametnikele meelde tuletada, et kui me kohe ennast kätte ei võta, kui me kohe (piltlikult öeldes) ei jaga ametnike arvu kahega, siis ei kerki esile mitte üksnes Trump, Brexit, Le Pen, EKRE ja kõik muud, keda ametnikud kardavad, vaid järgmises faasis tulevad inimesed (jällegi piltlikult öeldes) hangudega välja. Seda ametnike armeed ja mõtteviisi ei ole ettevõtjatel ega maksumaksjatel võimalik üleval pidada.
Enam pole debatti, kes loob parema ärikeskkonna. Pole lennukaid äriideid ega unistusi. Talsingist (Tallinna-Helsingi üheks suurlinnaks ühendamisest – toim) räägiti viimati kümme aastat tagasi. Räägin visioonist või unistusest.
Too mõni näide, mis muutumist ja muundumist värvikalt näitaks.
Eesti Vabariigi taastamisest, 1991. aastast on poliitika mulle suurt huvi pakkunud. Esimest korda enam kui 25 aasta jooksul on nüüd mu südamesse saabunud absoluutne rahu. See, mis praegu toimub, mind enam ei eruta, sest süsteemi pole enam võimalik muuta. Uus valitsus on vaid täpp i-tähel. Stagneerumine ja halli massi pealetung hakkas pihta palju varem. Ainuke tõeliselt lahe asi, mis praeguse valitsusega seostub, on karikatuurne lugu tööraamatutega. Minu pea ei võta kinni, kuidas on võimalik üritada viia rahvas, kelle seast on sirgunud Skype’i leiutanud poisid, tagasi puu otsa. Tööraamatu näite puhul võin öelda kaht asja: kas kodanikuühiskond piirdub tõesti vaid sellega, et Facebookis like’e panna ja kommentaare kirjutada, või teda lihtsalt pole enam. Või arvavad inimesed, et tööraamatut ei lähe enam vaja, sest neil pole usku sellesse, et Eesti riik hakkab neile tulevikus pensioni maksma. Vaat usu taastamisele peaks Toompeal mõtlema, mitte tööraamatu kaotanutele tunnistajaid välja mõtlema.
Teine näide on praktilisem ja valusam – kahe laeva esitlusest. Kunagi tulid Setumaalt Tallinna aktiivsed ja ettevõtlikud inimesed ja lõid Tallinki-nimelise ettevõtte. Hiljuti ehitasid nad laenuraha eest 230 miljonit eurot maksva Megastari, mille osa Eesti SKT-st võiks mõõta ilmselt juba protsentidega. Väidetavalt polnud Megastari esitlemisel kohal mitte ühtegi kõrgemat riigi esindajat – president oli kinos ja ministritel oli muud tegemist.
Kuu-kaks varem saabus Türgi laevatehasest Eesti vetesse majandusarengu seisukohalt suhteliselt väikese tähendusega praam. Saabus kuus kuud plaanitust hiljem, selle ehitamine on seotud korruptsioonikahtlusega... Lihtsalt riigi äriühingu tellitud alus, logistiline instrument, millel puudub igasugune innovatsioon ja mille tegelikku kvaliteeti saame näha siis, kui tuleb talv. Ja selle aluse esitlusel olid kohal kolm ministrit eesotsas peaministriga, kelle vaimustus ei tundnud piire. Ma küsiksin: mille üle rõõmustate?
Polegi imestada, et oleme jõudnud sinna, kus oleme. Oleme muutunud investeeringutele orienteeritud liberaalse majandusega ühiskonnast abisaaja-ühiskonnaks. Mis ajast kadus tervel inimesel, abi vastuvõtjal häbitunne? 25 aastat toiminud avatud, aktiivsete särasilmsete inimeste tegevust soosiva ühiskonnaga on nüüd asjad ühel pool.
Kes on selles olukorras süüdi?
Minus ei kõnele üleskutse Euroopa Liidust välja astuda. Mul pole kompetentsi sellise mõttega flirtida. Aga meil on olnud igal sammul võimalus ka EL-is olles käituda samade printsiipide järgi, nagu Eesti riik 1991. aastal taastati. Et esimese asjana pead tegema tööd ja maksma maksud ning riik aitab neid, kel on tõesti raske iseendaga toime tulla. Mitte nii, et nii kui hommikul tööle tuled, kirjutad esimese asjana kirja: andke mulle raha, apua-apua!
Mida sellises olukorras ette võtta?
Unistame korra. Teisel poolaastal algab Eesti eesistumine Euroopa Liidu nõukogus. Bürokraatide kõrgeim klass koguneb meie kõigi kulul õhtusöögile. Avakõnes vippidele ütleb meie peaminister: „Head külalised! Eesti on väike riik, meie inimesed on töökad ja tublid. Me ei ole kunagi tahtnud midagi niisama. Kogu meie ajalugu, kultuur ja kirjandus ainult seda kinnitabki. Siin Kultuurikatlas on head Eesti kokad valmistanud meile suurepärase õhtusöögi, aga enne selle nautimist tahan teile midagi meelde tuletada: me peame seda pidu maksumaksja kulul ja tegelikult ei ole meil raha 700 inimese toitmiseks. On napilt 500 tarbeks. Ma kutsun 200 inimest – aga miks mitte ka kõik 700 – endaga kaasa ja läheme naudime Tallinna parimaid restorane kaks korda soodsamalt, aga oma raha eest. Te tutvute Eesti köögiga, mis on teinud viimasel kümnel aastal vapustava hüppe. Reformid ja kulude kokkuhoid ei alga homme ega sügisel ega uuel aastal. Uus elu algab praegusest hetkest.” Pärast seda oleks Jüri Ratas järgmise päeva Financial Timesi esikaanel ja igaveseks Euroopa ajaloos. Ta võidaks valimised ja keegi ei naeraks tema „Aktuaalses kaameras” käigu üle.
Niipea kui meil hakatakse rääkima ühekordsetest lõigetest, et näiteks parlamendis võiks senise 101 liikme asemel olla 71 liiget, siis öeldakse esimese vastu- argumendina, et see on ju nii väike asi, sealt me palju kokku ei hoia. Teeme väiksegi asja ära!
Paar aastat tagasi flirtisin mõttega, et tegelikult poleks veel hilja leppida mõne efektiivse ja käremeelse juhi, näiteks Enn Pandi või Jaanus Otsaga kokku, kui palju nad palka tahavad, ning anda neile täisvolitused riigi reformimiseks. Selline erivolitustega direktor saneerib riigi ära ega pea seejuures mõtlema, mitu häält ta sügisel Haaberstist saab. Kaks-kolm aastat tagasi tundus see mõte veel teostatav. Nüüd ei aita enam neist ka.
Poolteist aastat tagasi kirjutasin Ekspressis, et kirglikud inimesed saavad Eestis jalaga tagumikku. Tänaseks on enamik kirglikke oma jalalöögi tagumikku saanud.
Kas eelnevas jutus peitubki põhjus, miks sa oma ärist tagasi tõmbud?
On saabunud teine ajastu, kus hoogsalt on kasvanud kommunikatsioonibisnis. Näilisuse tootmine üha suureneb. Egoistlikult vaadates peaksin praegu korraldama üksnes ohtra šampanjaga pidusid.
Osaleksin hangetel ja kommunikeeriksin projekte, millesse endal usku pole. Uues olukorras ongi kaks valikut. Kas küsid endalt, kas sul on tahtmist ja kompetentsi, ning proovid ennast uute reeglite järgi painutada. Või üritad nagu mina tegeleda sellega, mis on viiel-kuuel aastal nii või teisiti võtnud suure osa energiast ja isiklikest vahenditest, aga mis toob elurõõmu ega luba muutuda järjekordseks irisevaks küünikuks.
Seega tegeled edaspidi Corpore asemel kultuuridiplomaatia ürituste korraldamisega?
Jään Corpores väiksemaks osanikuks kui seni. Meil on tugev partnerite ring, uus juhataja tuleb maja seest. Ja ma ei kao kuhugi, linnas on paarsada inimest, kes aeg-ajalt nõu küsivad. Mul on olnud võimalus sattuda kultuuridiplomaatia maailma, mis on helge ja oma olemuselt naiivne ning pakub naudingut.
Kaks korda oled korraldanud Eesti kultuuriinimeste n-ö dessandi Odessasse, korra Jerevani ja korra Peterburi. Ühe korra oled toonud Odessa inimesed Tallinna. Nüüd toimub taas Odessas midagi.
2011. aastal oli tavapärane edevusest tingitud soov pidada välismaal sünnipäeva, mis kasvas „natuke” suuremaks. 2012. aastal, mil sai odessalased Tallinna kutsutud, oli juhtmõtteks Odessa ja Tallinna sõprussuhete arendamine. 2013 oli puhas missioon tuua Armeenia tagasi meie inforuumi, taastada mõnusad kultuurisuhted.
2015. aastal tuli Odessa päevakorda, sest Venemaa riiklikud telekanalid võtsid pärast Ukraina kriisi algust ning Donetski ja Luganski hõivamist propaganda- sihikule ka Odessa. Siis tekkis küsimus, kas vaadata Odessa sõbrana seda lihtsalt pealt või katsuda midagi ette võtta.
Võtsid kaasa Eesti kultuuriinimesed, ärimehed ja ajakirjanikud ja korraldasid koos Odessa kultuurirahvaga peo.
Tegime ürituse „Odessas on rahu ja pidu”. Katsin Moldovanka linnajaos, mis on nagu meie Kopli liinid, 300 inimesele laua. Õhus oli tunda Isaak Babeli juttudest tuttavat vana Odessat. Kutsusin Eestist ja Venemaalt ajakirjanikud kaasa, et näidata: ses linnas ei plahvatagi igal hommikul pommid. Linnas on turiste ja elu kulgeb normaalselt. Eesmärk oli hakata omal kombel vastu Vene telekanalite jõulisele propagandale. Sõbrad kandsid sünnipäevaks üle raha, millega saime ajakirjanikud Odessasse sõidutada ja majutada.
Mullu suve hakul toimus üritus Peterburis.
Aastaga on elu paljuski muutunud. Mullu oli sel ajal õhus kõvasti sõjahüsteeriat. Eestil oli teine peaminister ja teine president, kes teatas avalikult, et valmistume sõjaks. Arvan, et selle lause taha on läinud päris mitu head investeeringut. Tesla kontoris osatakse ka guugeldada. Ürituse „1000 eestlast Peterburis” mõte oli näidata, et see on kõigiti Euroopa linn, ja pingeid maha võtta.
Tänavu on üritus „Odessa loeb, Odessat loetakse”.
Mõte tekkis mul aasta tagasi Sergei Dovlatovi 75. sünniaastapäeva tähistamise puhul. Vabriku tänavalt, kus Dovlatov Tallinnas elas, kulgeb ilus trajektoor ajakirjandusmajani, kus ta töötas. Mõte oli teha umbes kolmekilomeetrisele lõigule inimkett, kes loeks Dovlatovi teoseid. Droonidega oleks võinud üritust filmida ja maailmale näidata, et Eesti peab suurest kirjanikust lugu.
Minul on suuri asju lihtsam teha Eestist väljaspool, Odessa on ere näide. Olen seda linna viimase kuue aasta jooksul külastanud umbes 35 korda, tunnen sealseid inimesi ja nemad mind. 12. juulil korraldame seal flashmob’i meenutava kirjandusliku ühislugemise: 15–20 minuti jooksul seisavad inimesed reas Odessa peatänaval ja loevad enam kui kahekümnes keeles, sealhulgas eesti keeles, Odessa kirjanike – kellest tuntumad on vast Isaak Babel ja Ilf ja Petrov – teoseid.
Eestis oleks sellist üritust märksa keerulisem teha. Miks?
Mujal on endal huvitav. Tundub, et Tallinnas ja Eestis on teatud ametkondadest tuleva jaheda õhu osakaal liiga suur, et midagi sellist ette võtta. Jahe õhk on väga värskendav ja tuletab meelde, et võib-olla on lihtsam teha kusagil mujal.
Jahe õhk? Kohe selgitan. Kaks Airbusi lennukit, 360 inimest pardal – kokku 208 000 eurot –, tõusevad hulga kultuuritegelaste ja ajakirjanikega Tallinnast õhku ja maanduvad kolme ja poole tunni pärast Jerevanis.
Mina maksan partnerite abiga suure osa sellest kinni. Rahvusmeeskoori elamise maksan kinni niimoodi, et võtan kaardiga Armeenias raha välja, saan Jerevani ülikooli rektorilt telefoninumbri, et helistada ülikooli ühiselamu komandandile, saan temaga kokku, joon sada grammi konjakit, annan sularaha. Tänu sellele elab meeskoor viis ööd Jerevani ülikooli ühiselamus suhteliselt soodsa hinnaga, on rahul ja annab suure- pärased kontserdid. Kui räägin sellest mõnele meie ametnikule, siis ta ei usu, vaid küsib jahedalt: miks sa seda teed? Milleks seda vaja on?
Seda küsitakse ka Odessas, aga nii, et küsimusse on genereeritud tunnustus. See mõjub tohutult motiveerivalt, tõukab uutele tegudele. Ja oled kokkuvõttes parem inimene. Meil küsitakse kahtlevalt.
Mida öelda kokkuvõtteks?
Oleme Eesti Vabariigi 100. sünnipäeva künnisel ja Eesti eesistumise ajaks jõudnud kollektiivselt teise Eestisse. Esimesse ei ole enam jäänud kedagi. See on hea, et oleme koos, aga oleme lihtsalt vales kohas koos. Hakkame pihta ettevõtjatest. Paljud neist on veendunud, et nende panust maksumaksjatena, tööhõive tagajatena ja üldist kogukondlikku toetust pole piisavalt hinnatud. Ettevõtjate seas on pettumus hästi suur.
Teiseks kultuuritegelased, Eesti taasiseseisvumises üliolulist rolli mänginud osa ühiskonnast. Jälle kuuled, et ei peeta lugu, ei rahastata, ei osata talente hinnata, ühiskonnas ei ole väärilist positsiooni. Kui jätta välja viis-kuus heerost, kes valdavalt elavad välismaal, siis tajud taas väga palju skepsist.
Poliitikuid sõimatakse niigi iga korra ajal igas maailmanurgas. Ametnikud on uues käsitluses võib-olla esimese Eesti ukse taga. Aga kuna Gogoli ajast saadik on rahvas ametnikke narrinud, on nemadki a priori tõredad. Sellises olukorras tulebki igatsus selliste inimeste järele, kes võtaksid Münchhauseni kombel meil kõigil juustest kinni ja tõstaksid sellest soost välja. 
Allikas: http://epl.delfi.ee/news/lp/suhtekorraldaja-meelis-kubits-esimest-eestit-pole-enam-koik-oleme-teises?id=78320058