Peab vist alustama kohe päris algusest, et mõista kui raske üks katsumus mulle tegelikult oli. Juttu tuleb mu karvasest inglist nimega Simson ja tema tervisest.
Kui mu PARIM SÕBER Dannu lahkus ja ellu lendas sisse kutsikas, siis algas minu elus üks uus ja ilus etapp. Justkui kõik halb jäi seljataha. Lihtsalt polnud enam aega halvale mõelda ega halba endast läbi lasta. Kutsikas võttis kogu aja ja jõu. See oli hea. Väga hea. Kuid olen pabistaja tüüp. Mida rohkem lugesin ja Simmu taustaga tutvusin, siis hakkasid peas kummitama kaks sõna.
DÜSPLAASIA ja HOT SPOT
Esimese hirmu võimendas seegi, et aegajalt Simmul jalad värisevad. Enamasti märkan seda kui Simmu magab või kui annab näiteks käppa (just küünte lõikamise ajal kipub miskis asendis käpp värisema). 100% tal tervis korras pole!
Hetkel sellele edasi ei mõtle. Elame, vaatame... siiani suuremaid vaevuseid need värinad pole tekitanud.
Aga see teine... see jube vaevaline ja raskesti ravitav tüütus HOT SPOT e kuum laik. Simmu karvastikuga koertel on see nahaprobleem suhteliselt levinud. Koerte grupis postitatakse tihti hot spoti murega postitusi. On omanikke, kes aastas lausa neli korda peavad oma lemmikul hot spoti ravima (jeerum, kuidas nad küll sellega toime tulevad). Seega on meil vedanud. Kuid vihamsel 2017 aastal ei olnud pääsu. Üks tähelepanuta hetk (olen pikalt mõelnud, et mis hetk see täpselt olla võis. Ilmselt sattusid mitu ebasoodsat asjaolu kokku.) ja hot spot oligi platsis.
Minul tiksus koguaeg hot spoti hirm kuklas. Kõik need neli aastat, kui Simmu mul elus osaline. Seepärast olin liigseltki tähelepanelik, et Simmul kasukas niiskeks ei jääks, kammisin tihti ja olin õnnelik, et Simmu ujumisest midagi ei arva. Nüüd tagantjärgi mõtlen, et ilmselt seepärast suutsimegi neli aaastat sellest probleemist eemale hoida. Olen nii palju mõelnud (jah, ennast süüdistanud), et miks seekord läks nii? ...
... läks nii, et kui tulin ühel esmaspäeval töölt koju, leidsin eest verise kaelaga koera. Simson oli oma kaelalt karva maha kratsinud ja seal oli suur verine laik. Teisipäeval läksime kliinikusse.
Simson on väga valutundlik. Korra olen tema usalduse juba kaotanud. Seega valuga seostub tal umbusk perenaisesse. Teadsin, et mul on vaid üks võimalus ta kliiniku uksest sisse saada. Püüdsin suruda enda paanikahoo maha (lollus eks, koer saab ikkagi ju aru) ja sammusin kindlalt kliinikusse. PÕMM... Simm istub maha ja keeldub edasi tulemas. Sellel hetkel mõtlesin vist, et „deem, poiss... miks sa nii teed? Sa ju alati uudishimulikult oled siin kliinikus käinud.“ Simson ei ole aga mitte totu koer ;) Kui perenaine kiirgab hirmu ja koeral on valus, siis on igale koerale selge, et edasi minna pole mõistlik. Eks!
Läks aega ja meelitusi. Isegi üks piiksuv krokotill lisandus Simmu piiksude kollektsiooni. Urinat, hambaid, põrandatäis karvu, väike uinaks... aga lõpuks sai haav puhastatud, rohud peale ja koju kaasa ning algas ravi.
Mainin, et ei suutnud näha seda hetke, kui Simmu magama uinus. Õnneks oli mu kõrval inimene, kes aitas selle hetkega toime tulla. Üksi oleks olnud kõik see kliinikus toimuv ületamatu katsumus minu närvikavaga inimesele. Oligi ka... lihtsalt pidin sellel hetkel, selle kõigega kuidagi toime tulema.
Kõik oleks palju lihtsam, kui Simson usaldaks inimest, valu korral, niipalju, et laseks endaga tegutseda. Lasebki. Aga vaid palja käega. Kui käes on midagi, siis ligi ei lase. Õnneks iga päevaga suutsin seda pisikest usaldust samm sammult suurendada. Koostöös kavalusega põetasin koera üle kahe nädala. Väike tagasilöök oli siis, kui ta 8 päeva hiljem üksi koju jätsin. Peale seda algas haava ravimine otsast peale, sest eks üksi olles pole mõtted mujal ning Simmu tundis kihelust. Pole ka kedagi keelamas ega märkamas. Koerale väga sõnad „ära kratsi, sellest pole abi“ mõju ei avalda ;). Eriti kui ta üksi kodus. Siinkohal olen tänulik lähedatele, kes sellel raskel hetkel mulle appi tulid. Ja ka ülemusele, kes võimaldas vabu päevi. See oli periood, kui mul endal oli väga raske aeg. Ütleme nii, et selge mõistuse säilitamine, oli ilma Simmu jamata, isegi keeruline. Koos sellega... pole vist kunagi nii lähedal kuristiku serval veel kõlkumas käinud, kui 2017 aasta oktoobri lõpus ja novembri alguse aegu. Tahaks loota, et ei pea enam kunagi.
|Põetamise ajal jalutasime palju (kuigi ilmad olid viletsad), sest siis lasi Simmu haavale rohtu panna.|
Nõnda, sall kaelas, sai küla mitu korda risti põiki läbi käidud.
MIDA MINA ÕPPISIN
- mul kaob reaalne mõtlemine, kui asi puudutab mu karvase ingli tervist.
- nüüd ma tean, mis on isu kadumine depresiooni korral.
- abi palumine on vahest õigustatud. Seda tehes ei pea tundma häbi.
- ükskõik kui väsinud sa oled või kui palju tegureid su tähelepanu hajutavad, siis PEAD leidma selle hetke, et olla alati valvas ja tähelepanelik.
- kedagi armastada on maailma parim tunne, kuid kui sa kellesti niiväga hoolid, siis mure tema pärast tekitab maailma vastikumalt talutava tunde.
- millegi võrratuga kaasneb alati risk, et probleemide korral ei suuda taluda pinget. Ükskõik kui palju ma koeri ei armasta ega suuda elu ilma nendeta ette kujutada, siis ilmselt jääb Simmu mu viimaseks koeraks. Seda mitmel põhjusel. Seades mõistuse hääle südame omast esikohale.
MIDA SIMMU ÕPPIS:
- vaidlema – päris tõsiselt. Simmu õppis jalutades, et kui ta istub maha, teeb pähe näo „ma ei liigu siit kuhugi“ siis ei saa ju perenaine sinna suunda minna, kuhu Simmu ei taha minna. ;) Enne ta nii teha ei osanud. Nüüd hiljem tuleb vahest ikka selliseid vaidlemisi ette. (Õnneks on mul võlusõnad, kannatus ja kavalus. Aega on ka praegu olnud, et siis vaielda poisiga natuke ;) ).
Simmu vaidlemas ;)
- „Kui on valus, siis käsi on hea senikaua kuni ta on tühi. Kui perenaise käes on miski, siis on põhjus umbusaldamiseks.“
- „kui on valus, siis on käsi tegelikult hea küll, sest annab maailma paremaid maiuseid (milles on sees tabletid, aga seda Simm ei tea.)
- perenaisega koos olla on nii mõnus (sest see lontu nägu, kui taas päevas 10 h kodust ära hakkasin olema,... see teeb hinges nii haiget)
- koonurihm = hirm ja valu (üks kentsakas seik juba hilisemal ajal. Simmu on väga elevil alati, kui autoga saab sõitma minna. Vups kohe autos. Kogemata olin unustanud autosse koonurihma. Simm märkas seda ja hüppas kohe autost välja. Siis jälle autosse ja uuesti välja. Alguses ei saanud sellisest veidrast käitumisest aru, kuid siis taipasin. Ta kardab koonurihma ning ei suuda otsusele jõuda. Kas hullem on koonurihmaga koos autos olla või siis eemalduda koonurihmast, aga siis ei saa ka autoga sõitma. )
Ma ei kipu oma maailma õigustama, sest sellel ei näe mingisugust mõtet. See lihtsalt on selline nagu ta on ning Simson on selles maailmas kõige olulisem olevus keda kunagi enda ligi lasknud olen. Kas sinul on selline olevus olemas? Mida sa ta vastu tunned? Kuidas suudad taluda tema vaevuseid? Mõtle sellele! Siis mõistad! ;)
Murevaba aastat! Ja palju, palju tervist!