Kas teie partner soovib rohkem ruumi? Ruumi vajadus ei pea olema halb asi. See kõik austab üksteise piire ja aitab üksteist kasvatada üksikistena, paarina koos viibides. Lugege seda lugu, et sellest rohkem aru saada.
Tutvustusse lugemiseks klõpsake siin: Kas vajate ruumi suhetes?
Ma käisin tööle, kogu aeg mõtlesin, mida ta peaks tegema. See pidi olema pulmapäev. Ma helistasin ta üles. Mingit vastust. Sama asi, järgmine viis korda järjest. Ta peab olema hõivatud.
Ma helistasin ta pärast lõunat uuesti. Ta vastas oma rakule ja ta oli tema pals, kellel oli suurepärane aeg. Me rääkisime asjadest ja armastusest ning sellest, kui palju ma jätsin teda ja rohkem. Ilus arveldus.
See oli mulle tööl olnud tööpäev, nii et kutsusin ta veel kord pärast tööd, samal ajal kui ma koju tagasi käisin. Viie minuti kõne. Ta tundis hea, et temaga rääkida. See pani mind tundma kena. Ja ma jätkasin teda pidevalt ära. Ära tea, miks.
Õhtusöök Helistama. Viis minutit. Ta oli õhtusöögi keskel. Pärast seda panin ma voodisse. Häid mõtteid räägib minu meelest. Õhtusid, lõunasööki, väikseid käekellasid, armas suudmeid ja palju muud. Ma kirjutan teda. "Küsimus: mida keegi peab tegema, kui tüdruk on palju ära kaotanud, kuid ta ei taha helistada, sest ta on juba palju kutsunud?" "Ei vasta." Ma kirjutan uuesti. Tund hiljem sain sinna sõnumi. Ta oli oma sõpradega voodis, läheb magama minema. Ma kirjutasin ta tagasi. Ma tahtsin kuulda tema häält. Ma jätsin teda nii. Pool tundi tekstisõnumit ja pestering helistada hiljem, kutsus ta mind. Üks minut. Kiire armastuse hiilgus. Piisavalt hea. Ma läksin magama.
Järgmisel päeval töötas ta ametis. Ma helistasin talle pärast lõunat. Ta oli kohtumisel mõnede oma klientidega. Üks minut. Ma sain üha enam pettuma, kuna mul pole oma elu. Igatahes oli alati vestlus hiljem öösel. Mul oli kiire õhtusöök ja kutsusin teda paar tundi enne seda, kui ma tavaliselt teda kutsun. Ta oli oma perega õhtusöögi keskel. Ma riputasin üles. Kaksteist kell. Ta helistas mulle. Olin õnnelik. Mõni minut kõnele ja ma lihtsalt teadsin, et midagi häirib teda. Ta tahtis riputada!
Mõni minut pesterist, metsikud viskad pimedas ja kakskümmend küsimust hiljem, sain teada, et see oli mu pidev kutsumine, mis pissed ta maha. Ja siis ma kuulsin halvimat, olin väga rabatud! See ei toonud armastust sel õhtul, see oli viletsus. Tema sõnul ei võtnud ma tema ruumi austust. Kuid ma tegin. Ma nii tegin. Ma lihtsalt jätsin teda. Palju. Ta mõtles teisiti.
Ta kordas, et ta oli teinud selgeks, et ma ei peaks kutsuma teda nende kahe päeva jooksul, kui ta lihtsalt tahtsin oma privaatsust. Kuid kaks päeva olid minu jaoks liiga pikad, ma palusin temaga. Ta jäi mulle lugu, et ta ei austa teda ja annab talle ruumi. Ma kinnitasin minuga. Ma igatsesin teda. Vestlus kestis paar tundi, kuid vaiksemaid helisid kui õnnelikud kiiged. Ja kõigis neist vaiksetest hetkedest, kui kõik, mida ma kuulsin, oli raske hingamine ja südamelöök, leidsin ennast paanika.
Ja kusagil vahepeal oli Charlie filmist "Good Luck Chuck", kui ta Jessica Albaga seostub. Kui ma filmi mõni aasta tagasi vaatasin, arvasin, et see on lõbus ja väga rumal. Kuid telefoni käes ja huffy hingetõmmete heli, ma ei suutnud aidata, kuid solvavad asjaolu, et olin see mees!
Ma ütlesin talle, et vabandan. Ta ei tahtnud kuulata. Mul oli südamehaigus. Ta lahkus. Ja üles riputatud. Ja te ei kutsunud tagasi. Ma hoidsin telefoni ettevaatlikult. Ma langesin esiküljele padja peale. Ma hoidsin oma hinge. Ma ei sure. Ma ärkasin järgmisel hommikul. Ma olin oma padjaga nagu primaat kuumusel kinni. Jeez, sest sa nutad valjusti! Ma viskasin selle ära.
Ma tahtsin temaga rääkida. Kuid ma tahtsin ka teda teada, et ma austasin teda. Ma helistasin ta sel ööl tagasi. Ta tühistas mu kõne. Ja saatsid mind öelda, et ta ei tunne seda öösel rääkimist. Ma arvasin, et see asi oli hull. Kolm päeva hiljem kutsusin ta pärast õhtusööki. Ta vastas telefonile. Mõni minut rääkisime nagu sõbrad. Ja siis ütles ta, et ta mõelnud mulle viimastel päevadel palju.
Kőik, mida ma tahtsin karjuda, oli: "Mis teid ei kutsunud, kui te mulle jätaksite, eriti kui ma siin surid?", Kuid ma teadsin paremini. Ma rääkisin mehe tooniga, kes vahistas sõja ja tundus siiski häirimata. Ma igatsesin teda. Ma ütlesin talle seda. Me valmistasime uuesti. Ma vabandasin. Ta naeris. Kas see oli niiskus, mida ma tundsin kusagil mu peaga? Või oli see minu südames? Ma naerisin tagasi. Me olime tagasi. Ma tundsin Supermani. Ma lihtsalt tahtsin vahetada oma püksid ja aluspüksid!
Kõne kestis kuni viis hommikut. Ja siis me tabasime oma vastavaid voodeid. Nende viie paarilises tundides, millest me rääkisime, oli vihanud, äikestanud ja visatud kassid ja koerad armastusest ja kirgi raevakivid. Kõik tundus nii hea, ma tundsin purjus. Ma ärkasin kohe vara järgmisel hommikul. Mu rakk äratas mind üles. See oli tema kõne. Kas oleks olnud parem ärkama? Me rääkisime kümme minutit ja pärast tunde heast vestlusest suundusime üksteisega lahti. Ja ma lubasin talle sel ööl helistada talle.
See juhtus paar päeva tagasi ja nüüd, kui ma arvan, võib-olla oli ta liiga karm, kuid tal oli õigus. Ja võibolla olin ka natuke liiga kleepuv.Eriti kui ta oli käskinud mul mitte kutsuda teda kaks päeva.
Võibolla on see see, mida me nimetame elu tasakaaluks. Mul on oma elus varem olnud vähe tüdruksõpru, kuid kunagi ei olnud aega, kui keegi neist välja viskas, kui ma oma ruumi tungisin. Ma olen valmis oma meelt kuulama, ja ta on teinud selgeks, et ma saan helistada talle alati, kui tahan, nii kaua kui ma annan talle ruumi, mida ta vajab, kui ta seda palub. Sellega olen lahe. Ma lähen iga mehe unistuste kuupäevaks, tüdruk, kes on täiesti vastassuunaline, kuid kuidagi, ma soovin, et ta oleks natuke rohkem kleepuv! Aga kuule, võib-olla siis ma sooviksin, et ta ei oleks.
Nüüd olen ma õnnelik ja kõik armunud jälle. Ma lihtsalt vaatasin Good Luck Chucki varem täna. Tead küll, Charlie pole selline halb mees.
Lõppude lõpuks oli ta lihtsalt pea üle armastavate kontsadega, kas pole? Nii oli ka I.