

Laenatud meri
Epp Aareleid


Ellujäämislootus
Matias oli mulle kööki järele tulnud. Kui ma parajasti veefiltri tihendiga jändasin, haaras ta mul õlgadest ja sosistas: Estri ja Joosepi pärast peame elukohta vahetama. Nende allergial ei saa olla muud põhjust kui siinne vesi.
Ega nad merevett joo!
See ei tähenda. Väikelapse nahk on tundlik. Õhus on piisavalt veeauru. Läbi õrna naha need mürgised gaasid...
Me ei tea neist ju mitte midagi.
Olime äsja naasnud oma linnakorterisse läänesaarelt, kus veetsime ühe puhkusenädala. Kaksikutest põngerjad tegid päevast uinakut, avatud aknast hoovav läänebriis paisutas kardinaid. Kõikjal oli lämb, ähvardas äikest. Mitte kusagil polnud turvaline.
Kuhu minna! hüüdsin ahastuses.
Kas praegu või edaspidi? Matiasel on hea omadus maandada pingeid tobeda, tehtud lihtsameelsusega.
Igal pool üks ja seesama Läänemeri mine sa Venemaale, Saksamaale, Soome või Rootsi.
Läänemere tulevik
Et seda näha, ei piisa pessimistlikust unenäost. (Või oli see optimistlik?) Igatahes ei tähenda pilk tulevikku veel ennustamist. Ma ei otsi prohveti kuulsust. Pilk tulevikku peaks olema arukas, asjalik ja õpetlik. Et näha ette mingi geoloogilise objekti arengukäiku, oleks vaja teada tema möödanikku. Mida suurem objekt, seda lihtsam (?) on ennustada. Rääkides puhtast Läänemerest, mis peidab endas ellujäämislootust, peame keskenduma teaduse võimalustele ja sotsiaalpoliitilisele olukorrale.
Keegi psühholoog on öelnud, et mälumäng olevat hea mälutreening. Mulle meeldib korraldada mälumängu iseenesele. Kui on tegemist pealtnäha kuivade arvudega, püüan neid mõtestada, väga jämedalt ja võrdlevalt lihtsustada. Et arvude tagant tuleks esile sisu. Et avaneks võimalus esitada enesele veel mitmeid küsimusi, mille kaudu saaksin loomingulisi uperpalle tehes end lõbustada, näha ilu ja teha järeldusi. Et kujuneks harjumus mõtelda igal hetkel: koolis, kodus, bussis, viiulitunnis või malelaua taga.
Läänemere Eesti pindala üheksa korda ületava sisemere keskmine sügavus on 55 meetrit. Teadmine, et selle veelahmaka põhjaosa, Botnia laht, kerkib aastas kümme millimeetrit ja Loode-Eesti rannik kuni kolm millimeetrit, lubab arvutada Läänemere geoloogilisi muutusi. See asjaolu häirib vähe meie lähemaid põlvkondi. Tahame innukalt parandada tehtud vigu ja maksta võlga, mida oleme võtnud oma lastelt ja lastelastelt.
Kõik jõed voolavad merre
Minu vanaisa koduveskis Valgemetsas pahiseb kosk juba muistsetest aegadest. Vesi saab alguse varjatud allikatest, lodumetsadest, voolab nii mitmepalgeliselt meist mööda ja kaob kuhugi vetesügavusse
Pidagem meeles: ümber Läänemere paikneb kümme riiki. Paarkümmend arvestatavat jõge on eri suurusega. Neist Neeva on lühim (75 kilomeetrit), kuid kannab viiendikku kõigi Läänemere jõgede veest. Jõgede äärde koondunud linnadest ja asulatest paisatakse vette olme- ja tootmisjäätmeid. Kõiki Läänemere maid iseloomustab tihe rahvastik ja intensiivne majanduselu. Jõed on nüüd ja ka tulevikus vajalikud liiklusteena.
Pidagem meeles: Läänemeri hoiab üht protsenti maailma kalavarudest. On kolm valdkonda, milles seda merd ümbritsevad kümme riiki peaksid tulevikus koostööd tegema: ökoloogia, kalandus ja majanduskultuur.
Tahan võrrelda meie Läänemere ja tema jõgede kalavarusid kogu maailma omadega nüüd ja tulevikus. 95% kogu maakera veevarudest hõlmab maailmameri. Põhjavett on 4%, ülejäänud ühe protsendi hõivavad viis vee liiki: jääliustikud, neist mahult sada korda vähem järved; viimastest kolm korda vähem on mullavett, kuusteist korda vähem atmosfäärivett ja sada kuuskümmend korda vähem jõgede vett.
Hiljuti kirjutas Eesti alla teisele Läänemere keskkonnakaitse konventsioonile. Võttes arvesse majandustegevuse langust, on raske hinnata praeguste tööstusettevõtete suutlikkust määrata oma reostuse taset. Põllumajandusreostus on märgatavalt kahanenud pestitsiidide ja väetiste tunduvalt väiksemate koguste tõttu.
Minu unistuste meri
ei ole Läänemeri. Teel trenni bussi oodates korraldan endale mnemoturniiri. Missugune meri on ainsana maailmas tuuletu ja rannatu? Miks on selle mere vesi erakordselt läbipaistev (65 meetrit)? Kui palju kordi suurem on see meri Läänemerest (kakskümmend korda)? Miks läheb kaugete vete tagant sinna kudema angerjas? Kust küll on see Sargasso meri oma nime saanud (vetikas Sargassum)?
Unistused on kui seebimull. Või mööduv autobuss. Sealsamas bussipeatuses tuleb mulle pähe üks turismi-idee: kümnepäevane tuusik Läänemere maadesse. Maitsi ja meritsi, iga maa rannas üks ööpäev. Kuhu randa paigutada see turismivigvam Eestis? Tallinna Pirita rand oli kolibakteri tõttu pool suve kinni. Hiiumaa suvekodu rannas napsas mind sinivetikas. Kuidas on lood ülejäänud üheksal maal? Pooli Läänemere maid olen oma käega katsunud. Sõna otseses mõttes. Arvestatuks pean maad, mille rannal olen vaadanud päikesetõusu ja loojangut. Umbes nii, nagu üks meie tuttav vanatädi peab päevikut kõikvõimalikes Eestimaa järvedes ujumise kohta (praeguseks on tal neid kogunenud 127). Samas on ta kirja pannud rahvapärimusi nende järvede kohta. Päeviku sisekaanel seisab: Me vajame oma rahva folkloori nii nagu puhast vett ja õhkugi. Teen vastupidise järelduse: kui meil ei ole puhast vett ega õhku, ei ole meil enam ei tervist, kultuuri ega emotsioone.
Hingesoojusest üksi ei piisa
Ma ihu poolest olen sant, kuid vaimu poolest protestant, maalin kalligraafiatunnis. Me kirjutame sõnu ja räägime mõtteid, mida me alati ei mõista. Saame neist aru alles hiljem, kui häda juba käes. Loen oma märkmikust üheksakümnendate suurimaid keskkonnasündmusi, mis puudutavad Läänemerd:
1990: 26. märtsist 5. aprillini lekkis 1,55 miljonit kuupmeetrit leeliselist vett Balti soojuselektrijaama sadestusbasseinist Narva veehoidlasse.
1991: aprillis lõpetati fosforiidi kaevandamine Maardus.
1992: jaanuaris kirjutas Eesti alla 1974. aastal loodud Läänemere keskkonnakaitse konventsioonile; võeti vastu uus konstitutsioon, mis muuhulgas kohustub kaitsma loodust; aprillis toimus keskkonnaministrite diplomaatiline konverents Helsingis, kus võeti vastu Läänemere keskkonnakaitse deklaratsioon (see avas ka rahalised võimalused paljudele keskkonnaprojektidele Eestis); juulis põles Muuga sadamas 4,590 tonni autokumme.
1993: jaanuaris voolas tankerilt Kihnu 82 tonni masuuti Kopli lahte; juulis kirjutati alla Eesti ja Soome valitsuse vaheline õhu- ja veekaitse leping; oktoobris rekonstrueeriti Tallinna heitvee bioloogilise puhastuse seade, mis viis Tallinna linna heitvee puhastamise vastavusse Helsingi Komisjoni soovitustega; samal kuul juhtus Arukülas kohaliku puidutöötlemistsehhi süül ulatuslik põhjaveereostus, millest oht inimeste tervisele võib kesta kümme kuni viisteist aastat; detsembris kirjutati alla Eesti ja Soome valitsuse vaheline koostööleping naftareostuse kahjustuste likvideerimise kohta.
1994: aprillis voolas kalalaevalt Tamula Tallinna sadama piirkonnas 53 tonni kütuseõli; augustis lahkus Vene armee Eestist, kusjuures suurem osa endise NSVL sõjaväeüksuste käes olnud territooriumist oli tugevalt reostatud naftasaaduste ja keemiliste ühenditega, rusude ja kohalike jäätmetega (kogu maa-ala 87 000 ha).
1995: veebruaris kirjutasid Maailmapank ja Eesti alla kahe miljoni dollari suurusele laenulepingule HaapsaluMatsalu projekti rahastamiseks; aprillis ratifitseeriti 1992. aasta Helsingi konventsioon Läänemere merekeskkonna kaitseks.
Lõpetan nende pisut nukrameelse alatooniga märkmete lugemise. Ei, need pole pessimistlikud, need on täis fakte, meenutusi, hoiatusi ning ühendavad lihtsa keerulisega, aastatuhande lõpu aastatuhande algusega, tagajärjed põhjustega.
Maa laostub: kus on väljapääs?
Alguses oli kaos, millest Jumal lõi õnnistatud korra. Aga inimene ise loob pahatihti korratusi, millest ta loodab kasu saada. Oma arust oleme küll tublid, ent oleme osaliselt katkestanud sidemed esivanemate maa ja elukultuuriga. Ja vist seetõttu ei saagi luua midagi väärtuslikku, igikestvat. Kunagi lahkume siit ilmast. Aga metsad, mäed ja meri jäävad. Igikestvate väärtuste nimel peaksime jätma metsad laostamata, mäed läbi sonkimata, mere saastamata.
Maa laostamine Eestis on võtnud ulatuse, mis tsiviliseeritud Euroopasse mitte kuidagi ei sobi. Seda ei kohta teistes Läänemere maades, vahest ehk Venemaal. Meie rahvuslik arengustsenaarium pürib Euroopa Liitu. Aga siiani tahavad eestlased uskuda, et maakera on lapik ja kolme vaala seljas ning et Päike tiirleb ümber Maa. Paljud teadlased ei julge tõde avalikult välja öelda, sest erinevalt gümnasistist riskeerivad nad oma heaoluga. Kooliõpilase tribüün on madal ja masajas see juba ei kõigu. Niisiis: kõik laguneb, langeb, kängub. Meie nõndanimetatud liberaalsed poliitikud soodustavad kõlvatut konkurentsi, kasvõi inimeste tervisliku toidu arvel. Seda näen vahetevahel laupäeviti turul käies: kirevates pakendites, säilitusaineist tulvil imporditud nännid on tõrjunud meie põllumehe huvi tegelda muret, vaeva ja kahjumit toova tööga. Tahaks loota, et suur langus uuel ajal pole igavene. Ennäe, piima on Eesti Vabariigis siiski toodetud kuus protsenti rohkem kui mullu! Oleme saavutanud taseme, mis oli siin kümme aastat tagasi.
Aga Euroopa Liit? No see on vist niisama moraalitu nagu Nõukogude Liit. Miks? Sest EL kasutab ise kõlvatut konkurentsitõrjet teiste maailmajagude suhtes (ikka sunnin end mõtlema globaalselt, sest oleme seotud kõigega ja igati; kas just kärjekujulise maailma moodi, see on juba teadlaste tõestada.) Euroopa Liitu astumine ei käi ju üleöö, vaid järk-järgult, ja see ei kesta mitte kaks või kolm, vaid kümme aastat. Lohutuseks olgu: kui komistame, siis ikka ettepoole, eesmärgi ja võidu suunas. Läänemere tulevikku ei saa vaadelda ilma keeruliste seosteta selle ümber elavate rahvaste vahel.
Väljapääsu otsides lähtungi viimasest lausest. Rahvaid Läänemere ümber ühendab enam-vähem üks kultuuritaust kristlus. Süütuna paistev näpuviga kõikehaarav humanismi jaatus!? peidab endas siiski ohtu, et mitte kõik pole seatud elu hoidma, kaitsma ja teenima. Sallivusprintsiip Kes ei ole meie vastu, on meie poolt (Markuse evangeelium 9: 40) võib saada näraklikult moondatud kuju: Kes ei ole meie poolt, on meie vastu. Seepärast järeldan siit kristliku eluviisi kolm põhilist käitumisskeemi: 1) Raudne reegel: Kel jõud, sel õigus. (Mis sinu, see minu.); 2) Hõbedane reegel: Ära tee seda teistele, mida sa ei soovi, et sulle enesele tehtaks. (Mis minu, see minu.); 3) Kuldne reegel: Kuidas soovin enesele, nõnda teen ka teistele. (Mis minu, see sinu.) Jagagem siis tulevikus kõike koos, Läänemere rahvad!
1992. aasta märtsis loodud Läänemere Maade Nõukogu oli viimati koos Riias, järgmine kokkusaamine määrati 2000. aastaks. Et võita kogu maailma tähelepanu ja näidata kogu planeedi rahvastele võimalusi ning eeskuju, peame oma tulevikku seades arvestama aega ja inertsi, soosima uusi ideid ning vaatenurki. Siit meie vastutus tuleviku ees.
Läänemeri: kas muinasjutt või malemäng?
Legendid on poetiseeritud ajalugu. Muinasjutud merest elavad meis ka edaspidi. Meri, vanamees ja kuldkalake pole alati peategelased. Kõikjal peidab end ahnepäine Eit.
Ma tean hispaania, itaalia ja oti avanguid (nimetused riikide järgi, mille kaldaid uhub meri). Ma tahan Eidega malet mängida ja teda võita. Praegu harjutan mõtlemise algtõde: Ka halb plaan on parem kui mängida ilma plaanita.
Tunnen natuke üht meest, kelle nimi on Meri. Olen tema maja ees Nõmmel Pilviku tänavas isa käekõrval rääkinud hõbekuuskede elujõust. Meri on julge ja suur unistaja. Ta tahtis luua Balti instituudi. Mina tahan tulevikus luua Läänemere instituudi, kuigi, tõsi, Rootsis midagi niisugust juba on. Kuidas aga rajada selle instituudi filiaalid kümnesse Läänemere riiki, kus intellektuaalne jõud on õnnistuse saanud oma maa valitsuselt? Räägitakse rahast. Tagajärgede likvideerimiseks leitakse seda alati. Põhjuste jaoks raha ei leita. See igavene ja ammu tuntud tõdemus tuleb ennetada.
Katastroofidest ei tihka ma rääkida. See valdkond on seotud nii paljude parameetritega, et minu tuleviku instituudis peaks katastroofiteooriaga tegelema omaette osakond. Pisarad on igal pool ühesugused, kuigi rõõmupisarad erinevad koostiselt kurbuspisaratest.
Riikidevahelised partnerlushartad ja partnerlusfondid peaksid olema globaalselt teadvustatud. ÜRO keskkonna- ja arengukonverentsi Rio de Janeiro tippkohtumise poliitika ja põhimõtted peavad jõudma ka igasse Läänemere riiki. See, kuidas ohtlikud jäätmed ületavad riigipiire ja kuidas neid kõrvaldada, on globaalprobleem. Osoonikihi kaitse tähendab püüdu keelustada selle hõrenemist põhjustavad ained. Teame, et kliimamuutustele aitavad kaasa näiteks vanad ja seega rohkem saastavad sõidukid. Aga Eestis pole riiklikku poliitikat, mis leevendaks kliimamuutuste probleemi. Märksa lihtsam on tegutseda looduskaitse valdkonnas, näiteks keelustada hülgejaht ja luua hülgekaitseala.
Onu Wolfard saatis meile vana jõulukaardi, millel iidne, nüüdseks hävitatud Königsbergi ülikool, ning kirjutas: Selles ülikoolis õppis minu isa. Avasin sotsialismiaegse entsüklopeedia. Teave Kaliningradi kohta lõppes napisõnaliselt: Königsbergis sündis ja elas I. Kant. (Tööpunalipuorden 1971.) Võib-olla seesama uus teadmine põhjustas ühe imelise unenäo.
Pregeli jõgi Königsbergi all uhtus merevaiku Läänemere Visla lahte. Olin just tulnud laulvatelt liivadelt ja, sõel käes, tõstsin kaldale merevaiku. Vaiguivad muutusid briljantideks...
Ehk kunagi lahendan selle unenäo saladuse!?
Foto: Edgar Kask