Kirjutasin aastal 2011 ilmunud kogumikus „Lõhutud elud. Eesti omandireformi sundüürnike lugu 1989-2011“: „Kui palju aastakümneid peab mööduma, enne kui meil hakatakse kaasa tundma saja tuhande sundüürniku saatusele? Ka omandireform on sisult inimsusevastane kuritegu, mille eestvedajad ja täideviijad olid rahvuskaaslastest võimukandjad. Kes selle kuriteo eest vastutab?“ (lk 99-105, Millal Mart Laar meie ees vabandab?)
Ränga töö ja mitmekordse korterivahetuse tulemusena saime kolida oma uude kodusse Nõmmel Kiige tn 5-1 sisse 1982. aastal. Omandireformi käigus see elamu nö tagastati, st anti Tallinna linnavalitsuse korralduse alusel 25.10.1993 üle nn endise omaniku õigusjärglasele ja minu pere oli sunnitud sealt lahkuma. Tollaste meenutuste lõpetuseks osundasin 2010 inimarengu aruandele, kus tõdetakse, et Eesti elu on nüüdseks jõudnud „hangumise-tardumise-stagnatsiooni faasi“, kus aateid esile ei tõsteta, sotsiaalne keskkond on mürgitatud ja liikumapanevateks jõududeks on ahnus ja hirm (lk 105).
Samal ajal aga liiguvad siseriikliku küüditamise ja genotsiidi tegelikud korraldajad Eestis vabalt ringi! Isegi Nõukogude Liit sai oma kuritegudest aru ning hakkas lõpuks kannatanutele kompenseerima tekitatud kahjusid!
Näiteks minu tädi A. Riisi pere küüditati 1941.aastal minu silme all vanaema kodust, kus parasjagu viibisin ka mina, viieaastane poisike. Tegelikult tädi pere elas linnas ja ilmselt olid nad tulnud vanaema juurde varjuma küüditamise eest, sest neil olid mingid kohvrid valmis pakitud. Tädimees paigutati perest eraldi ühe veoauto peale ja tädi koos poja Riidoga teise veoauto peale. Mis saatus tabas tädimeest pole siiani midagi teada. Tädi ise aga oli mõistetud asumisele Kirovi oblastisse, kust mingil ajal hakkasid vanaemale tulema kirjad. See oli tõenäoliselt 1950. aastal, kui tädi koos pojaga põgenes sealt kodumaale. Vaatamata sellele, et ta maskeerus abiellumise teel teise nime alla (Roomet) leidsid võimud ta üles ja saatsid ta Kirovi oblastisse asumisele tagasi. Teismelisel pojal lubati jääda elama Eestisse vanaema juurde
Pärast Stalini surma mingil ajal pääses tädi asumiselt, nüüd juba legaalselt, jälle kodumaale. Ta oli Venemaal tõsiselt karastunud ja hakkas intensiivselt asju ajama tehes kohalikele võimudele järelpärimise, miks neile kuulunud üks korter natsionaliseeritud majas temalt ära võeti? Tulemuseks oli see, et linnavalitsus eraldas neile orderi 3-toalise korter (60 m2) asustamiseks uues majas Ilmarise tänaval, kuhu tädi koos poja perega kolis 1965. aastal. Täpsemalt ma tädi asjaajamiste kohta midagi ei tea, aga juhin tähelepanu asjaolule, et juba 25 aasta möödumise järele tädi esmakordsest küüditamisest, tunnetasid võõrvõimu kohalikud esindajad oma süüd ja heastasid selle mingil kombel! Ka minu isa talu konfiskeerimise eest maksti meie perele kompensatsiooni 15 000 rubla loomulikult naeruväärselt vähe, aga see oli ikkagi süü omaksvõtmine ja hea tahte väljendus!
Minust kui sundüürniku staatusesse langenud persoonist vaatasid Nõmme linnaosa tollased ametnikud tuima näoga mööda ja keeldusid minult minu seadusliku elukoha erastamisavalduse vastuvõtmisest! Kas see polnud puhas segregatsioonipoliitika taasiseseisvumise käigus võimule tõusnud seltskonna poolt? Ja seda kuritegu oma rahva suhtes pole suutnud ükski 25 viimase aasta jooksul võimul olnud valitsus lahendada! Kurb aga tõsi, kuidas asjad Eestis on häbiväärselt arenenud, sõltumata inimeste appikarjetest ja aktiivsest võitlustest oma õiguste eest koos mitmete selleteemaliste raamatute kirjastamisega. Millal minu äravõetud õigus erastada seaduslikult kasutatav elamispind leiab meie õigusriigis rehabiliteerimist ja tekitatud kahjud vastavalt heastamist?
Tavi Nirk,
Kiige 5 eluruumi sundüürnik