Maltusiaanlik mõlgutus
Minu teada pole ükski kirjamees oletanud, et sellessinatses
maailmas saab inimene lõpuks ka ilma toiduta elatud.
Thomas Malthus
Kriisijuurestik
Seda lugu ärgitasid mind kirjutama kaks hiljuti loetud-kuuldud, teineteisele ilmselgelt vastu käivat mõtteavaldust. Möödunud kuu Sirbis ütles Toomas Paul teda usutlenud Valle-Sten Maistele (2016: 9):
“Reverend Thomas Malthus väitis oma 1798. aastal avaldatud essees, et osa rahvast jääb alatiseks viletsusse, sest elanikkonna juurdekasv ületab võime toidu tootmist samas mahus suurendada. On saatuse iroonia, et Malthus kirjutas oma prohvetliku teose just tööstusrevolutsiooni alguses. Järgnenud õitsenguaeg näis tema järeldused kummutavat. Paistis, et inimkonna iibel ja ühtlasi heaolu kasvul ei ole piire. Kummatigi käib Malthuse teooria kõigi sajandite kohta peale kahe viimase. Aga mis on paar sajandit maailma ajaloos, mis ei ole veel lõpule jõudnud [minu esiletõst, H. P.]?”
Mõned päevad pärast seda lobisesin Kauriga Palace hotelli fuajees ja kuulsin temalt, et
meid mahub siia planeedile rahulikult oma kolmkümmend miljardit inimest, vaja on vaid paremaid jaotussüsteeme, praegune naftahind näitab seda, et jutud selle tootmistipust on täiesti alusetud.
Hea loo jaoks vajalik – ent mõistagi mitte piisav – intriig oligi seega kohe varnast võtta. Seejärel meenus mulle läbi udu 2008. aasta kevadel kõlanud tollase Maailmapanga presidendi Robert Zoellicki hoiatus, et järsult kallinenud toiduained – nisu hind oli tolleks ajaks kasvanud kolme aasta jooksul ligi kolm korda – võivad paaris tosinas riigis endaga kaasa tuua ulatuslikud rahvarahutused[1]. Pool aastat hiljem käivitas Lehman’i hukk krediidikriisi ja ajalehtede esikaaned täitsid korrapealt teistsugused probleemid. Ometi said kaks kuud pärast eelmainitud investeerimispanga põhjaminekut Washingtoni kogunenud G20 liidrid kirja ÜRO peasekretärilt, kes ennustas, et kui rikastes riikides puhkenud finantskriis võtab vaesemate maade sadadelt miljonitelt elanikelt elatise ja tulevikulootused, ei jää selle järelmõjud üksnes majanduslikeks (Worsnip 2008).
Need sõnad osutusid juba tõepoolest prohvetlikeks, sest Araabia kevade ja selle jätku – Euroopa pagulaskriisi – käivitanud Tuneesia revolutsiooni üheks põhjuseks olid üldise arvamuse kohaselt toiduainete reipalt kerkinud hinnad. Küsimus, kas kõigil neil viimase kümnekonna aasta kiiresti vahelduvatel kriisidel võib olla ühine algpõhjus, viib meid minu arvates varem või hiljem USA antropoloogi ja ajaloolase Joseph Tainter kollapsiteooria teooria juurde, mille kondikava moodustavad komplekssuse, energia ja lihtsalt saavutamatu lihtsuse komplitseeritud vastastikmõjud. Neist järgnevalt juttu tulebki.
Lugu koosneb kuuest osast. Esimene (“Kaks raportit”) räägib nafta peadpööritavast karjäärist mõne aastakümne jooksul kašelotirasva aseainest moodsa majandussüsteemi tähtsaimaks strateegiliseks toormeks. Teine (“Variatsioonid teemal”) püstitab väite, et nii Põhja-Korea kui ka Ameerika Ühendriigid on oma tohututele erinevustele vaatamata siiski vaid ühe tsivilisatsiooni erijuhtumid. Kolmandas (“Maa-alune sahver”) kõneleme sellest, et viimase sajakonna aasta jooksul on inimsugu omandanud ennekuulmatu oskuse – muundada juba muistsetele pärslastele bituumenina tuntud ollus mitmesuguste füüsikalis-keemiliste teisenduste abil toiduks. Neljas (“Kolossi kollaps”) ütleb seda, et tsivilisatsiooni arenguga kaasnev kultuurilise komplekssuse kasv seob vaba energia üha kiiremini ja aina suuremal määral. Viiendas (“Sõgeda kamba toidupoolis”) osutatakse komplekssuse kasvu ja järjest kallima energia koosmõjul tekkivatele poliitilistele pingetele. Kuues (“Maja kuristiku kohal”) räägib kollapsist ja sellele eelnevatest märkidest. Seitsmendas osas (“Õlekoerte saatus”) üritatakse jõuda mingitele järeldusetele. Olgu kohe öeldud, et et täies vastavuses maltusiaanlikus võtmes kirjutatud tööle on need võrdlemisi minoorsed.