Aega, mida veedame veebis sirvimise ja tarbimise kaudu, võib sageli varjata aega, mida me inimestega tegelikus elus veedame.
Uuringud on hakanud näitama, et see pidev seos digitaalse maailmaga võib avaldada negatiivset mõju kasutajate vaimsele tervisele ning 2018. aasta lõpuks hakkasin seda tundma.
Instagrami, Twitteri, Facebooki ja isegi LinkedIni vahel leidsin end ümbritsetud mitte ainult valjude arvamustega, vaid hoolikalt kujundatud karikatuuridega täiusliku karjääri, ühiskondliku elu ja elustiiliga. Olenemata sellest, kas tegemist oli keegi smoothie kaussi esteetilise lameekihiga või "pingevaba" treeningjärgse peegelpildiga, tundus, et mul ei ole viga ega lahknevusi, mis tekivad minu erinevate voogude all.
Kuid selle asemel, et seostada oma voogude sisuga, leidsin end korduvalt selle juurde, et kontrollida ja kütustada oma eneseteadmisi. Kuigi ma oleksin võinud lihtsalt oma kontod kustutada, tundus see, et minu probleemi vältida selle asemel, et seda silmitsi seista.
Selle asemel otsustasin ma saada oma sööda aktiivseks kuraatoriks ja luua sotsiaalse meedia ruumi, kus tundsin end esindatud, inspireeritud ja õnnelikuna.
Ma leidsin viisi, kuidas mu sotsiaalsed kanalid taas sotsiaalseks muuta
Minu kogemuste kohaselt ei ole paljud tänapäeval kasutatavad sotsiaalmeedia platvormid üldse sotsiaalsed – nad on üles ehitatud pigem saavutuste esitamise kui sisulise arutelu üle.
Uue ajakirjanikuna leidsin vähe julgustust pärast oma karjääri ebajumalate saavutusi ainult nende Twitteri või Facebooki postituste kaudu. Selle asemel leidsin Facebooki grupi, mis on pühendatud kogenud kirjanike ja algajate ühendamisele ning mitte ainult põnevate karjäärivahemike, vaid ka nende ebaõnnestumiste jagamisele.
Võttes ruumi online mentorluse, ebakindluse ja julgustuse jaoks oli järsk lahkumine nii suure osa minu sotsiaalmeedia läikivast välimusest.
Selle asemel, et Instagrami kokku kukutada, leidsin, et õiged kontod tuleb järgida
Kuigi Twitter ja Facebook võisid tunda isolatsiooni, on see Instagram, mis oli tõesti minu valikuvalikuks ravimiks saanud.
Kas minu enda sööda kaudu või selle avastamise kaudu avastan, sirutaksin lehekülje peale, kus on identsed veatuid Instagram-mudeleid, ja kasutan seda kütusena minu keha osadele, mida ma juba olin rahul. Naistelt, keda ma nägin, olid juuksed, nende meik, nende täiuslikult vormitud ja tekitatud kehad vähe sarnased mulle või kellelegi teisele, keda ma reaalses elus teadsin.
See ei ole uus nähtus, et naistele esitataks ühte kehatüüpi, et pürgida – trükimeedia on seda teinud juba aastakümneid, kuid Instagrami enda tehtud ja vahetu iseloom andis tunne, mida ma juba 2000. aastate jooksul üles kasvanud olin see rohkem sõltuvust tekitav.
Pärast mitmeid katseid langeda Instagram külm kalkun, otsustasin, et oleks parem minu enesehinnang ja üldine õnne otsida loojaid ja mudeleid paljudes suurustes, kes toetasid ideed, et inimese välimus oli null ühendus nende väärtust.
Täites minu sööda keha positiivse sisuga loojatelt, nagu Megan Crabbe ja järgnevad hashtagid nagu #averagegirlsize, olen leidnud uue ja väga vajaliku tunnustuse selle kohta, mis teeb inimese ilusaks.
Kuigi minu sotsiaalse meedia kanalid ei ole kaugeltki väga positiivsed, kureeritud meistriteosed, teevad nad mind palju õnnelikumaks kui nad varem tegid.
Ja nad õpetavad mulle, et õnne ja meelerahu püüdlemine sotsiaalmeedias ei ole paradoks, mida ma kunagi uskusin.