Olen jõudnud arusaamisele, et ma tegelen natuke liiga palju vabatahtlike asjadega, või õigemini on need minu nii endasse imenud, et millegi muuga ei tegelegi.
Eelmises postituses kirjutasin, et pühapäeval olin terve päeva arvuti taga, selle asemel, et perega koos näiteks taludes loomi vaatamas käia.
Ja mida ma tegin? Midagi konkreetset ma välja ei too, sest need, kelle tööd sa teed, kipuvad selliste asjade peale pahaseks saama ehk siis tänuks saad peatäie sõimata. Väga tihti kogetud kogemus, seega ei midagi konkreetset, aga mul on õnnestunu jälle mõne sellise asjaga ennast siduda.
Aga kuna need asjad midagi sisse ei too, siis paigutan ma need tahes tahtmata oma asjade pingereas viimaseks ja ööund nende peale ei kuluta. Ja nii oled tahes-tahtmata vahel punktis, kus kõik on tegemata ja saad selle eest jälle pahandada. Vahel läheb asi isegi väga inetuks.
Praeguseks on jõudnud kohale, et ma ei taha enam kogu aeg pahandada saada. Aga kuidas nendest jamadest jälle välja astuda? Korraga või ühekaupa?
Ja kogu pere kannatab. Me ei saa minna sinan või tänna, sest mina pean olema kusagil mujal, seega kõik ootavad, peavad minu järele plaane tegema. Taluma minu kehva tuju, kui ma olen põhjendamatult pahandada saanud, sest vabatahtlikult kohest asjade täitmist on minu meelest kohatu oodata. Tihti veel rõhutakse süütundele, no et kui paljusid sa ikka alt vead, kui sa kohe ei tee, nii palju ei tee, või nii hästi ei tee, kui keegi omale ette kujutab.
Tark mõte on muidugi alguses kokku leppida, kui palju sa oma aega panustada saad, aga tegelikke mahte ei oska keegi ette aimata.
Ühesõnaga lõpp tasuta tööle. Ainult enda või oma pere heaks või äärmisel juhul ka midagi headele sõpradele.
PS. Hetkel on tunne, et saadaks kõik päeva pealt puu taha ja läheks kasvõi kuhugi üksinda matkama. Hobi, millega pole ammu olnud aega tegelda. Läbipõlemine?
PPS. Hetkel muidugi need süümekad teevad tööd, et kuidas ma siis ikkagi kõiki alt vean. Mis inimene ma selline olen?