Raha pole endiselt
Paras neile, eks. Tegelikult muidugi mitte. On ära harjutud, et iga kahe aasta tagant on üks kuu, kui riigitelevisioonist võib eemale hoida. Mitte et muidu eriline lustikummuti jõllitaja oldaks. Pidavat ajudele – ah, kus ja kas need mul ülepea on – hästi mõjuma.
Eks see üks kompleks vist ole, mis ei lase päris mehe kombel jälgida suuskamist, viskamist, jooksmist, tõstmist. Kaege, kunagi ammu-ammu oli taliolümpia ja just selle aegu võeti poisse armeesse arvele. Õnneks ei pidanud küll päris paljalt ringi jooksma, nagu Venemaal siiani kombeks olla, aga ega mõnus kah olnud päeva komissariaadis surnuks lüüa. Keda parajasti ei uuritud, vedeles puhketoas või mis klass see oligi. Kus telekas püsti, mille sisemuses inimesed suusatasid. Normaalsed tüübid vaatasid, elasid kaasa. Sõjakomissar leidis kah vaba hetke ja ühines. Unustas pagunid ja lärmas koos nekrutitega nagu omasugune.
Mina leidsin vanad Noorused ja lugesin Rein Raua „Pimedat rüütlit”. Paksu pudelipõhjaliste prillidega poisi värk. Et siis võib-olla toob sõna olümpia ette teismelise hirmu jalarättide ja hambaharjaga peldikupõranda nühkimise ees. Mis peaks vastumeelsuse ära seletama.
Nagu võib aru saada, ega spordisõbrad ilma jää, olümpiad hakkavad tulema teiselt kanalilt. Sest erakanalitel, kes võivad reklaami näidata, on raha ülekannete eest maksta, nagu ERR kurtis, aga kuna riigitele seda teha ei tohi, siis paneb pung piiri peale.
Eks tuleb ümber harjuda ja siis mõnda teist kanalit vältida. Aga rahvustelevisiooniga on miskit lahti. Ähvardatakse ju igasugu saateid kinni panna, et vist kah raha pole või nii. Mitte et hooliks neist rääkivatest peadest ja kummalistest asjatundjatest, aga keegi ju vaatab ja kes olen mina nii väga õiendama.
Tea, kas reklaami tagasilubamine päästaks. Kunagi see ju oli, aga nii ammu, et täpset aastatki peast ei ütle, millal ära kadus. Isegi põhjendused jäävad kuidagi uduseks. Ju tavaline, et pahad kapitalistid hakkavad rahakottidega vehkima, sisu määrama, nagu see umbusk öelda käsib.
Varjatud reklaam
Võib-olla. Tegelikult, kui keegi viitsib ühe või teise saate lõppedes mitte kohe pissile-suitsule-külmkapile tormata, nii-öelda palgalehe ära vaadata, siis annab väita – reklaam ei ole rahvustelepurgist kadunud. Saadet toetab. Saatejuhtide riietus. Täname. Hüva, see ei karju näkku, nagu õige reklaam tegema peaks, aga no on seda siiski. Et ta on poolpeidus, võimaldab – väga võibolla – pigem enam toetatud saate sisusse nina toppida. Kas või ostes nii endale kindlustuse, et teatud teemasid, näiteks, kust see toetaja raha võtab, mis huvisid tegelikult taga ajab, iialgi ei puudutata. Jajah, nina on Sorose poole, eelkõige, kuigi neid hämarusi jagub.
Näiteks hullult tore saade „Meie inimesed”, mida toetab produktsioonifirma (?) Töötukassa, kes ennast julmalt saatesse topib, isegi siis, kui vahva peategelane on ise ja nende abita ägedaid asju teinud.
Päris reklaam on ausam. Osta, osta, hea ost. Kui saade ei meeldi, siis selle juurde reklaami ei panda. Moos. Üldiselt seda sorti sehvti juures ei kiputa andma juhiseid. Tähtis on, kelleni, kui paljudeni jõuab. Nii et võib-olla ja võib-olla mitte. Milleks peaks käima nina püsti ja väitma end sõltumatuks pahadest kapitalistidest. Niikuinii sõltutakse maksudest, oleks see patt ka vähe ausat raha kassasse tuua.
Kui just peab mainet hoidma, siis. Hea mitu aastat tagasi tabas natuke nostalgiat, muidu oli ka lõmpsimise tuju. Muiste, väga muiste, oli ju saatekavas: teateid ja reklaami. Siiamaani meeles pudistava s-iga – ma ei solva kedagi, ise sama defektiga sünnitud – loetud: Tallinna saiake on võileivasaiake. Harry Egipti surematust loomingust pole mõtet rääkidagi. Et... kui reklaam rahvustelevisioonis, siis olgu see otsast otsani siin maal tehtud. Rahvuslik. Rahvusreklaam.
Spordist ikka ei hooli, andke andeks.