Ühiselu reegleid ei pea kujundama ja hindama üksnes eliit, sest just nii muutub keskkond meie ümber elutuks ja koguni vaenulikuks kestaks, viitas prof Eduard Raska kultuurilehes Sirp (5.01.07). Ent inimsõbraliku linnaruumi kujunemine tähendab ka kaugelt enamat kui kolearhitektuurist vabanemist.
Ehkki linn on elav organism, mis sünnib ja areneb oma asukate mõtetes ja tegudes, kiputakse seda nägema hoonete jm rajatiste elutu, inimesest võõrandatud kompleksina. Tegelikult on linna kujunemine orgaanilises seoses inimeste – oma elanike – huvide, vajaduste ja eesmärkidega.
Nii võib öelda, et sarnaselt inimesega tema lõputus eneseteostamise ja -loomise protsessis on igavikuline ka linn, mida ei ole õige käsitleda vaid kestana arhitektuurilises või insenerlikus võtmes. Teisisõnu: linnakujunduse tegeliku subjektina peab inimene olema kõiki linna hetkeseisundit või arenguperspektiivi käsitlevate arutelude ja kavade keskmes.
Samas ei saa vaadata mööda tõsiasjast, et nimelt elanike plaanis pole linn kaugeltki üheülbaliselt homogeenne. Vastupidi – linnaelanike eri rühmad ja kihid eristuvad üksteisest demograafiliste, etniliste, majanduslike, sotsiaalsete, kutsealaste jpm tunnuste alusel. Kusjuures igal rühmal on eriomased vajadused ja huvid, spetsiifiline arusaam (hubasest, turvalisest jne) linnaruumist. Need erivajadused ja -huvid peavad kajastuma nii linna arengukavades kui ka tegelikus linnaehituses.
Selle tõdemuse juurest on lihtne jõuda järelduseni, et inimkeskselt motiveeritud ja ellu viidud linnaareng peab põhinema linnaelanike kõiki rühmi ja kihte hõlmavale tegelikule ja pidevale diskussioonile, mille käigus täpsustuvad nii eri vajadused kui ka üldisemad, linnaruumi tervikuna puudutavad arenguvisioonid.
Muidugi ei pea alalõpmata pidama rahvakoosolekuid või viima läbi arvamusuuringuid. Kuigi neidki on mõistlikkuse piires vaja. Kuid hoopis tähtsam on ärgitada inimesi, erksa sotsiaalse närviga linnakodanikke diskussioonile. Esmaoluline on murda vahetus elu- ja töökeskkonnas läbi anonüümse eraldatuse tõkked. Niisuguses arutelus võib ka kaduda lõhe linna inimliku sisu ja arhitektuurilis-insenerliku vormi vahelt ning sündida linn sinus eneses.
Integratsiooni valude vastu
Samuti võib asjalikult rahumeelne diskussioon luua kindla aluse paljuräägitud, kuid ikka veel nõrgukesele lõimumisprotsessile. Kui seni on kõneldud peamiselt kahe rahvus- või keelekogukonna integratsioonist, siis juba kõige lähemas tulevikus peame olema valmis oluliselt laiendama seda protsessi, sest nö piirideta Euroopas tuleb olla suuteline ühtsesse linnarahvastikku ja -kultuuri lõimima paljusid rahvusrühmi.
See on ülesanne, mida ilmselgelt ei saa lahendada vaid keeleõppe vahenditega või poliitiliste hüüdlausete abil. Küll aga võiks integreeriva tegurina hakata toimima diskussioon, kodanikuühiskonnale loomuomane suhtlus ja seda toetav koostöövõrgustik. Muuhulgas ka seda on pakkunud Tallinna visioonikonverentsid ning neid toetav virtuaalne foorum (http://www.tallinn.ee/).
Paraku lõhestatud, puudulikult integreerunud kogukond, olgu siis vaadatuna linnaasumite lõikes või linna kui terviku mastaabis, on tõepoolest ohtuderikas, et mitte öelda inimvaenulik. Seda sõltumata isegi kaunisse arhitektuurilis-insenerlikku kesta pakkimisest.
Üksteisest võõrdunud, iseendasse kapseldunud inimrühmad ja indiviidid ei hakka üheski kestas tundma end koduselt ja turvaliselt. Nad ei väärtusta ega tunnista seda omaks, nagu nad ei usalda, vaid pigem kardavad ja isegi vihkavad umbisikulisi teisi. Säärasest hirmusegusest negativismist sugenebki kurjus ja vägivald nii eluruumi seinte vahel kui ka avalikus ruumis. Siit ammutab elujõudu kuritegevus, saab tegelikkusest põgenemise vormina alguse narkomaania, sünnib ja levib rahvusliku vaenu õhutamine.
Sellepärast näengi ühe olulisema linnaehitusliku ülesandena kodanikuühiskonna esialgu veel nõrkade algete tugevdamist. Just kasvav ja tugevnev kodanikuühiskond on minu arvates see jõud, mis suunab linna arengu inimkesksuse rööbastele, aitab murda massiinimese sündroomi ja tuua asemele eneseteadliku linnakodaniku.