Minu Austraalia raamatuesitlusele Lost Continendis oli päris palju rahvast ja oi, see lillemeri - aitäh tagantjärele kõigile tulijatele, tõesõna!
Me võtame esitlusele sõbrahinnaga raamatuid kaasa kuuskümmend tükki (rohkem ei jaksanud tassida), ja otsa need seal kohapeal saavad. Ma loodan, et see on hea enne - et ehk Eesti rahvale meeldib ja paneb ennastki mõtlema, mis kirjatükk järgmiseks ette võtta.
Kes lähemalt tahab teada uuest Minu Austraalia raamatust, siis võib klikata näiteks siia: http://www.petroneprint.ee/.
Pildigalerii esitlusest leiab siit!
Alates sellest nädalast on raamat saadaval ka Rahva Raamatus ja mitmel pool mujal raamatukauplustes. Kokkuvõtvalt: see pajatab mu Aussi elust kõrbemaanteedel seigeldes, arbuuse noppides, loteriipileteid müües, restoranide teenindades ja Elton Johni garderoobi sättides. Ehk needsamad jutud, nagu blogiski, ainult et pisut rohkem, värvikamalt, ühtsete paberkaańte vahel. Midagi lugemist nii Austraalia huvilistele kui niisama ilukirjandusliku laadi viljelejale.
***
Raamatuüritusele jõuame õigeks ajaks, kuid mitte ilma seiklusteta. Nimelt on sama päeva lõunaks lepitud kokku Austraalia teemaline otseintervjuu Vikerraadio Uudis+ saates Arp Mülleri ja Lauri Hussariga.
Intervjuu peab toimuma kell 12.45. Seepärast sätime hommikul õe Triinu ja kaheksakuuse tütre Enekeniga väikese ajavaruga endid Tartust Tallinna sõitma. Me oleme rentinud kuuks ajaks Haapsalust väikese valge kolmeukselise Opel Corsa ja sellega juba hulk aega ringi rännanud. Kuigi rendiauto koliseb kohutavalt, aeg-ajalt saab otsa õli, kumm kisub tühjaks ning autoraadio keerab heli iseenesest vaikseks, paistab kõik sisuline olema siiski enam-vähem korras. Pisut enne Adaveret heliseb telefon.
„Olete ikka teel?" uurib Arpi hääl telefonis murelikult (sest tegu on ju ikkagi otseintervjuuga).
„Jah, muidugi, kohe varsti jõuame Mäole!"
Kaks minutit pärast kõnet teeb auto imelikku häält, ega vea enam viienda käiguga edasi. Ka neljanda käiguga jätkub sama jama. „Pea korraks kinni ja proovi uuesti käivitada," hindab õde olukorda. Tõmbame meie 1997. aasta valge välgu tee äärde, suretame välja - ja loomulikult see enam ei käivitu! Ja meie oleme kusagil X-kohas Põltsamaa risti lähedal!
Kiire pilguheit kellale näitab, et intervjuuni on aega pisut üle kahe tunni.
Võtame kõne autofirma omanikule. Mees puhkab parasjagu Kreekal ja lubab oma remontija järele saata.
Ma uurin: „Kuna ta kohale jõuab?"
Omanik, vabandavalt: „Noo, kaks ja pool tundi Haapsalust ikka läheb ära, kui ta nüüd ainult otsekohe tulema saab hakata..."
Mina: „Aga mind oodatakse vähem kui kahe tunni pärast otse-eetris!"
Omanik: „Kiiremini kahjuks ei saa..."
Ma võtan igaksjuhukskõne ka Maanteeabisse, sest kaalume kiirkorras auto Põltsamaale mõnda parandusse vedada... äkki ikka on autol mõni väike viga? Seletan olukorra ära ja küsin, mida siis teha, kui kindlasti ei taha tuhandet krooni maksta, mille Maanteeabi mõne kilomeetri pikkuse veo eest küsib.
Mees telefonis: „Kõige lihtsam, hääletage mõni auto seisma. Pange oma peldik nööri otsa ja vedage lähimasse bensukasse omanikku ootama!"
Nõnda avame kapoti, ja jääme auto ette seisma - et oleks ikka puust ja punaseks selge, et naised on katkise autoga teele jäänud. Kohe peatub üks ettevõtlik Tallinnasse sõitev härra Jõgevalt. Kahjuks ilma nöörita. „Üks hetk, ma helistan Matile!" pakub ta, kui me näod pikaks venivad.
Mees võtab kõne ja kümne minuti pärast on sõber Mati Põlvamaalt kohal, minibussi ja nööriga. Hurraa, valge välk liigubki peatselt nööri otsas viis kilomeetrit edasi Adavere bensukasse Haapsalu mehhaanikut ootama! Meie sätime taaskord õe, beebi sedakorda ka turvaistmega südikalt tee äärde hääletama. Tundub, et see on ainus tee, kuidas enam-vähem õigeks ajaks Tallinna jõuda.
„Ehh, ma tahan näha, milline Eesti autojuht võtab peale lapsega naised!" pole Triin kõige optimistlikum.
„Proovime natuke ja paari tunni pärast läheb ju ikkagi buss ka," lohutan ma. Ajame näpud püsti ja ena imet! Vähem kui kümne minuti pärast peatubki tee ääres veel üks väikebuss! Autojuht Tauno teatab härrasmehelikult, et nägi meid juba ennist tee ääres. „Aga ma arvasin, et te juba saite abi," lisab ta. Ta paneb mu telefoni laadima (juhuks kui me õigel ajal raadiosse ei jõua ja telefoniintervjuu anda tuleb), ja isegi lapseiste oleks autos pakkuda, sest ka juhil on kaheaastane poiss.
Aitäh Taunole, kes viskab meid ära otse raadiomaja ette! Küll viisteist minutit hiljem, kuid eetrisse me saame ja intervjuu saab tehtud... edasist te juba teate.