Iga maali valmimine on minu jaoks rännak. Tee esimestest ideedest lõpetatud pildini võib olla mõnikord pikk ja käänuline, aga vahetevahel ka sirgjooneline. Kindel on see, et iga maal nõuab minult pühendumist, täiesti uue tundmatu maa uurimist ning nii tehniliste kui ka paljude teiste oskuste arendamist. Selles postituses saad näha, kuidas kulges minu rännak maali "Lähedus" valmimiseni.
Eesmärgiks oli teha selline maal, mis väljendaks intiimsust, lähedust, harmoonilist ja armastavat koosolemist. Muidugi igaühe jaoks võivad need märksõnad omada veidi erinevat tähendust, aga mina lähtusin just nende kahe inimese soovidest ja olemusest, kelle koju see maal pidi tulevikus jõudma.
Kui ma hakkan ükskõik millist maali tegema, siis esimeseks etapiks on enda sisse vaatamine, vastavate sagedustega ühendumine ja vaatamine, milliseid kujutluspilte ma oma vaimusilmas näen. Esimene idee oli selline:
Siis uurisin seda tunnet ja pilti veidi lähemalt ning tegin veel paar visandit, mis annavad edasi seda sama energiat, aga veidi erinevate nüanssidega. Pildid, mida ma oma vaimusilmas näen, ei ole kunagi staatilised. Nad liiguvad ja omavad palju erinevaid tahke. Maali peale jõuavad lõpuks need elemendid, mis mulle tunduvad kõige kõnekamad ja olulisemad. Ja kui ma teen hariliku pliiatsiga kiireid visandeid, siis oma peas näen muidugi ka värve ja palju rohkem detaile.
Maali tellijaid kõnetas kõige rohkem minu kolmas visand, kus on näha suurt puud. Seepärast hakkasingi lõuendi peal just seda ideed edasi arendama. Esimeste värvide panek valgele lõuendile oli väga lõbus ja kiire. Kuigi ma teadsin, et lõpptulemusena on maal pigem lillades toonides, siis esimene kiht tuli hoopis selline eredalt sinine:
Nagu meie eludki, koosnevad ka minu maalid paljudest erinevatest kihtidest, mida esmapilgul ei pruugi isegi tähele panna. Need on justkui meie erinevad mälestused ja kogemused, erinevad teadvuse tasandid jne.
Edasi tulid juba erinevad kosmilised toonid ja roosad-punased õiekroonlehed. Maalisin sinna keskele kaks nägu, mis moodustavad yin-yang sümboli laadse kujundi. See maali tuum oli mu silme ees algusest peale kui keskpunkt, mille ümber kõik muu hakkab koonduma.
Ühel hetkel nägi pilt välja väga tuliselt punane:
Aga päris kiiresti ta leebus ja sai endale hoopis sellise roosaka ilme:
Nüüd hakkas ilmet võtma ka sinine kese. Lille kroonlehed hakkasid rohkem meenutama kosmilisi pilvi, kust kasvab välja üks suur elupuu:
Mulle meeldib loomeprotsessi juures palju erinevaid asju, aga kõige lemmikum osa on ikkagi deilide viimistlemine ja see eriti peene pintsliga nikerdamine. Lihtsalt imemõnus on see tunne, et kõige keerulisem osa on juba möödas ja nüüd saab anda pildile veel viimase lihvi (keerulisema osa all mõtlen ma enda peas oleva kujutluspildi lõuendile kandmist). Tõeline nauding on pühendada näiteks tund aega mõne udupilve serva viimistlemisele :D.
Terve maalimise protsess võttis aega paar kuud. Kogu selle aja jooksul leidsin end tegelemas maali jaoks aktuaalsete teemadega: mehe ja naise vahelised suhted, üksteise mõistmine ja kuulamine, tähelepanelikkus, hoolivus, hellus. Tunnetasin, mida armastus üldse minu enda jaoks tähendab, miks kirg on meile nii oluline jne jne. Olen seda ennegi märganud, et kui teen maali mõnele kindlale tundemaailmale või inimesele keskendudes, siis elan sellega seonduvaid teemasid ka ise läbi. Usun, et see just annabki piltidele nende tõelise sügavuse ning hingestatuse. "Läheduse" teekond oli mulle õpetlik ja põnev. Olen selle rännaku eest väga tänulik.
Minu maale võib tõlgendada väga paljudel eri viisidel. Iga inimene näeb ju pilti läbi enda isikliku tunnetuse ja võib seal näha asju, mida ma ise tähelegi ei paneks.
Jagan siin enda isiklikku tõlgendust: sinine "järv" on maalil minu jaoks nagu vaikuse ja harmoonia oaas, kus tähelepanu on mehe ja naise omavahelisel sünergial, üksteise uudishimulikul uurimisel ja intiimsusel. See on nagu nende väikese/suure pere-universumi keskpunkt. Seda keset võiks nimetada ka portaaliks, väravaks või südamikuks. Ümber selle olevad kosmilised pilved/lille kroonlehed on nagu paari maailma laienemine, kõik, mis neid ümbritseb. Sealt kasvab välja ka elupuu. See puu on ühtlasi nagu ühendus taeva ja maa vastandlike energiate vahel. Kosmoses olevad sinakad aknad on kui uksed teistesse maailmadesse (võibolla laste eludesse ja nende isiklikesse lugudesse, või siis teiste lähedaste inimeste juurde). Puu hele roosakaslilla toon kujutab minu meelest paari hoolivat/ hoolitsevat liikumist eluteel, seal sees olevad sinised toonid jms on nö nende eluteede vürtsid ja keerdkäigud, erinevad kogemused. Puu ka ühendab oma okstevõrguga erinevad maailmad üheks tervikuks. Minu vaimusilmas on see kogu pilt dünaamilisem. Nt sinises oaasis näod keerlevad vaikselt üksteise ümber ja moodustavad tantsides erinevaid mustreid. Puuoksad liiguvad tuules, vahepeal vaikselt ja vahepeal kiirelt (vastavalt elu tempole ja tormidele). Ka kosmilised pilved on vaikses liikumises ja võivad luua uusi kujundeid. Kosmose lilla toon muutub vahepeal rohkem siniseks, vahepeal punakaks ja siis jälle lillaks. Elupuu on pidevas kasvamises ning muutub järjest tugevamaks ja elujõulisemaks vastavalt sellele kui palju ta saab toitu ja väetist. Tema juured on ühenduses sinise keskmega ning seda ümbritseva kosmilise õiega, just need on tema elujõu allikaks.
Alles seda postitust kirjutades märkasin, et kõige esimene visand ja valmis maal ei olegi nii erinevad, kuigi hakkasin maalima ju hoopis ühe teise visandi põhjal. Oranž kire-draakon sokutas end varjatumal kujul ikkagi pildile :). Ju ta siis pidi seal ikka olema.
Lõpuks jõudis maal ka oma õigesse koju. Foto tuli küll veidi udune, aga pole hullu: