“Selle ühe inimpõlve jooksul, mille vältel oleme olnud vaba ja aina keerulisemaks muutuva maailma keskel, on tulnud korduvalt ümber mõtestada ka hariduse sisu. Jah, kooliharidus peab vastama kaasaegse maailma väljakutsetele – aga kuidas? Erinevate sihtgruppide ootuste virvarr kooli aadressil on värvikas. Nende ootuste keskel orienteerumine on aga igale õpetajale ja koolijuhile tõsine proovikivi,” kirjutab arvamusloos riigikogu liige Maria Jufereva-Skuratovski (Keskerakond).
Pandeemia ajal sattus koolielu liialdamata revolutsioonilisse situatsiooni: vana moodi enam ei saa, aga uut moodi veel ei oska. Internet sai uue tähendusvälja igapäevasele kontaktõppele mitut sorti asenduste pakkumisel. Ent aseaine jääb aseaineks. Mida enam meid siin planeedil on, seda rohkem jagub meile sundi olla ühiskondlikud olevused – vahetut inimlikku kontakti ei asenda miski.
Info üleküllusest aga tulenevad suutmatus süveneda, pealiskaudsus otsustamisel, ärevus- ja keskendumishäired. Väga ebaühtlase kvaliteediga infokeerises kujuneb välja pildikeskne klipimõtlemine, väheneb suutlikkus pikemate tekstide mõistmiseks ja analüüsimiseks.
Niimoodi võib ka kooliõpilastel vildakalt välja kujuneda baasraamistik, mille peale koguda teadmisi. Sellest tuleneb suurem risk langeda manipulatsiooni ja vandenõuteooriate ohvriks. Lahendus ei peitu mitte ühes imenipis, vaid mitme meetodi koosmõjus.
Tõenduspõhise ja teadusest teadliku maailmapildi toomisel õpilastele tuleb kasutada nii moodsat pildikeelt ja noortele omaseid ühistegevusi kui suunata neid funktsionaalse lugemisoskuse ja muude suuremast süvenemisoskusest nõudvate tegevuste.
Ainult faktiteadmised ei aita elus edasi
Koolil on oluline roll nii haridusasutuse kui üldisema kujunemiskeskkonnana selles, kuivõrd õpingute ajal omandatud teadmiste ja oskuste pagas aitab õpilastel edasises elus läbi lüüa. Kuid selle, kui avatud on iga õpilane koolis pakutavale, määrab kodune õhkkond ja sealne meelestatus kooliga koostööks. Karuteene oma lapsele osutab vanem, kes vaikimisi jääb eeldama, et kool võtab põhivastutuse lapse kasvamise eest.
Õpilane on aga tihti kohanemisvõimelisem neist, kes teda maailmas orienteerumisel aitama peaks – lapsevanemaist ja õpetajatest. Nii on põhjust igal täiskasvanul, kes mingil moel õpilasi juhendab, küsida endalt: mida mina saan noorematelt õppida?
Sel moel on kergem teadvustada sedagi, millega uuenenud maailmas ise paremini läbi lüüa ja mõista, et faktiteadmistest olulisemaks on saanud nn pehmed oskused. Faktitarkus mälumängus ei aita kaasa edule tööturul, kus on vaja oskuslikult suhelda, läbirääkimisi pidada ja ennast kehtestada. Kasutada loogikat, kriitilist meelt ning analüüsioskust.
Nende kompetentside arendamine kuulub järjest kindlamalt gümnaasiumide ja kutsekoolide õppekavadesse. Teiseneb ka õpetaja roll – tulemuslik pedagoog peab järjest enam olema tegevuste korraldaja, mitte teadmiste edasiandja ja kontrollija.
Emakeelne haridus on oluline
Ka sellise väikerahva puhul, kelle keele kõnelejaid on jäänud vaid sadadesse või isegi kümnetesse, jääb ideaaliks emakeelne haridus. Võõrkeelte valdamine on tähtis, aga aju kui mõtlemisorgani arendamisel on esmase märgisüsteemina oluline ladus emakeele valdamine.
On mõistetav, et riigieelarvega ei saa ülal pidada kõiki rohkem kui saja Eestis elava rahvuse keeleringe ja pühapäevakoole. Ent tihti piisab sellest, kui kohalikud omavalitsused ja riigiaparaat on valmis võimaldama sellealasel eraharidusel liigsete takistusteta areneda. Ning neis omavalitsustes, kus vähemusrahvuste esindajaid on maksumaksjatest arvestatav hulk, on kohaliku maksuraha kasutamine erinevast rahvusest õpilaste emakeelseks koolitamiseks igati põhjendatud. Riigikeele seisundit ei ohusta see kuidagi.
Seni, kuni poliitikud on murdnud piike integratsiooni teemadel, on peale kasvavad noored sellega tegelenud praktikas. Nii polegi venekeelsest kodust tulevatel noortel ka eestikeelses koolis edasijõudmisega enam suuri probleeme, sõpruskond aitab. Aga venekeelsete perede sotsiaalsed mured ei ole ainult Tallinna ja Narva probleem ning vajaks eraldi riigipoolset hoolt ja toetusprogrammi. Seda ka nendes linnades, kus enam ei ole eraldi vene õppekeelega kooli.
Kes siis maksab hariduse eest? Lühemaajaliselt ja otseselt teevad seda tõesti lapsevanemad eraldi ja maksumaksjad üldisemalt. Ent pikemas ajalises perspektiivis maksavad nii õnnestunud kui ebaõnnestunud hariduse eest koolis käivad noored ise.
Ning muidugi ka nende järeltulevad põlvkonnad – enda hakkamasaamisega nende õnnestumiste ja katsumuste keskel, millega nad elus kokku satuvad. Kui tahame, et see hind poleks liiga valus ega ränk, tuleb meil teadlikult panustada oma laste haridusse. Ükskõik, kas oleme lapsevanemate, õpetajate või koolipidaja rollis. Rahaga kindlasti ka, aga eelkõige oma hea tahte, empaatia ja ajaga.