Demokraatlikud sensaatorid Kyrsten Sinema (Ariz.) ja Joe Manchin III (W.Va.) – võimupaar – astuvad lifti pärast nende kahe erakohtumist sel sügisel Kapitooliumi mäel. (Jabin Botsford / ajakiri Polyz)KõrvalRobin GivhanKõrgeim kriitik 12. oktoober 2021 kell 19.00. EDT KõrvalRobin GivhanKõrgeim kriitik 12. oktoober 2021 kell 19.00. EDT
Ta on valimiste anomaalia, mis liugleb läbi Kongressi saalide, ajakirjanike jälitamisel ja televisioonis, et rääkida edasiminekust, teeskledes samal ajal hoolimatust selle üle, kui suur mõju tal on selle üle, kas Medicare'i pensionärid saavad hambaravi ja kas föderaalvalitsus jääb eelkooli minevate vaeste laste taha. Senaator Joe Manchin III on demokraat, kes esindab Lääne-Virginia punast osariiki. Kuid ta pole mitte niivõrd sinine poliitik, kuivõrd hall. Tänapäeval on ta hall pahur, kes on oma poliitilistele kolleegidele öelnud, et kohustub kulutama 1,5 triljonit dollarit president Bideni kavale Build Back Better, mitte aga 3,5 triljonit dollarit, mida enamik demokraate toetab.
Tavakodanikul oleks ilmselt keeruline valida Manchinit senaatorite petturitest koosnevast galeriist. Ta on kõrges eas valge lühikeste hallide juustega mees, kes kipub kandma halle ülikondi. Isegi kui tal on seljas sinine ülikond või spordijakk, õhkub temast halli; ta on külm vihmasadu, mis summutab liberaalide rõõmu. Tema mood ütleb temast väga vähe peale selle, et ta on mees, kes pooldab riietumist nagu enamik teisi Capitol Hilli ümber tiirlevaid seadusandjaid ja kes tunneb end üsna kindlalt, et tõmbab tähelepanu juba tuppa sisenedes.
Liberaaldemokraatidest on saanud partei peavool ja nad on vähem valmis kahanevate mõõdukate esindajatega kompromisse tegema
Tema partner Valge Maja tegevuskava tõrjumisel on senaator Kyrsten Sinema. Ta on demokraat Arizonast, mis on osariik, mille Biden napilt võitis. Selle teine senaator Mark Kelly on samuti demokraat. Sinema pole aga sinine poliitik, vaid pigem roosa. Ta on seadusandja, kes armastab erksaid lillemustreid, maasikavärvi kleite ja fuksiavärvi käekotte. Tavakodanikul oleks viimastel aastatel olnud Sinemat üsna lihtne rahvahulgast välja valida. Tema oleks see, kes pandeemia kõrgajal sireli paruka selga tõmbas, kui juuksurisalongid suleti ja sotsiaalne distantseerumine oli just jõudnud avalikkuse teadvusse, ning ta otsustas, et pastellsed kunstlukud on viis näidata solidaarsust juuksuritest ilma jäänud kodanikega. .
Reklaam Story jätkub reklaami all
Nagu paljud võimupositsioonil olevad naised, on Sinema moodi relvastanud. Ta on seda kasutanud arusaama kummutamiseks, et ainult teatud rõivad ja aksessuaarid võivad tähendada tõsidust ja mõjuvõimu ning et liiga sageli on need esemed juurdunud mehelikust rahvakeelest. Autoriteedi määratlemiseks on palju viise. Pole mingit põhjust, miks seda ei saaks kujutada roosade toonide või mooniprintidega, mitte ainult halli erinevates toonides või Gleni pleedide ja triipudega.
Esindajatekoja spiiker Nancy Pelosi (D-Calif.) on selle selgeks teinud. Kui ta 2019. aastal nuga tagasi võttis, kandis ta erkroosat kleiti, mis kõlas nagu uhke deklaratsioon naiste valitsemisest. Temaga liitusid teised naised, kes kasutasid riietust, et rääkida julgelt oma ajaloost ja sellest, kuidas nad end avalikul laval määratlesid. 116. kongressi alguses kandsid naised riietust, mis viitas nende etnilisele identiteedile või kultuuritaustale. Seal olid kente riidest stoled, erkpunased huulepulgad ja rõngaskõrvarõngad, türkiissinised ehted, hidžaab. Sinema andis oma vande liibuvas lillelise pliiatsseeliku, väikeste lilleliste pompoonidega varvaste ja kahvatuhalli karvakestaga õlgu kehitavas.
Toona tundus, et Sinema kasutab oma riietust selleks, et avardada meie arusaama võimust ja sellest, kes seda valdab – et ta sunnib mõtlema küsimusele, kuidas ühiskond suhtub naisesse ja naiselikkusse. Miks räägitakse tütarlapselikkusest nii sageli kui ebaküpsuse ja naiivsuse märgist ning poisilikkusest kui jõulisuse ja entusiasmi mõõdupuust? See on punkt, mida Sinema riietus – oma pitsi ja volangidega – suudab kõneosavuse ja huumoriga esile tõsta.
Reklaam Story jätkub reklaami all
Kuid Sinema esteetilised valikud ajavad segadusse. Ta kannab koolitüdruku seelikut, et hääletada miinimumpalga tõstmise üle, ja avaldab oma eitavat pöidlad allapoole … ja vaeste töötavate inimeste ees. Tema mood paistab rahvahulgast silma, kuna see erineb nii palju kõigest, mis seda ümbritseb. On võimatu mitte märgata. Tema riietus on räige. Kuid see ei ütle palju kaugemale: vaata.
Mõne inimese jaoks, nende jaoks, kelle häält eiratakse, on lihtsalt oma kohaloleku deklareerimine maailmas suur saavutus. See võib tähendada erinevust oma väärikuse nõudmise ja häbile alistumise vahel. Vaeste või valimisõiguseta inimeste jaoks on nähtav olemine olemas.
Aga Sinemal on jõud. Tõepoolest, praegu on tal rohkem kui oma osa esimese ametiaja senaatori kohta, kes esindab veidi üle 7 miljoni elanikuga osariiki. Aga kui kõigi pilgud tema poole pöörduvad, mida ta teeb vestluse laiendamiseks? Millise valgustuse ta toob arutelusse selle üle, milline riik see olema peaks? Keegi ei taha avalikult läbi rääkida, kuid avalikkus tahab… midagi teada. Ja Sinema pole neile praktiliselt midagi rääkinud. Ta on pannud kõik peatuma ja vaatama. Kõik ootavad pikisilmi. Ja tal pole palju öelda.
Sinema on kahetsenud immigratsiooniaktivistide pealetükkivust, kes katkestasid tema tunni Arizona osariigi ülikoolis. Nad järgnesid talle mõnda aega tualetti laulmine , Ehitage paremini tagasi! Nad kogunesid väljaspool eraüritust, millel ta osales Phoenixi kuurordis. Grupp salvestas kohtumised ja postitas need sotsiaalmeediasse ning väitis, et neil pole muud valikut, sest Sinema oli muutnud end kättesaamatuks. Ta kuulutas käitumise sobimatuks ja ütles, et oli tegelikult nendega kohtunud.
Aktivistide eesmärk oli rääkida oma tõtt võimsale senaatorile. Karjuda läbi bürokraatia ja kinniste koosolekute. Et lõigata läbi hägune hall. Nad tahtsid Sinemale teada anda, et mõnikord ei piisa sellest, et nähakse.