Kenneth Branagh teeb etteaste ühtlasi režissööri ja peaosatäitjana William Shakespeare’i (1564-1616) fiktsionaalses järelpereelu rekonstrueerimisel, mis haakub tõsiasjaga, et poeg Hamnet suri noorelt (1584-1695) ja kahest tütrest – Susannast (1583-1649) ja Judith’ist (1585-1662) – ei jäänud samuti meesliini jätkajaid. Anne Shakespeare, kes oli mehest kaheksa aastat vanem lihtsa päritoluga maanaine, suri üheksa aastat hiljem lootusega, et Susannast jäänud tütar ehk lapselaps ikka vereliini jätab. Läks teisiti, viimane naine suri 61-aastaselt otseste pärijateta. Kas ka tegelikult suure poeedi tütred elasid kompromiteerivat eraelu, see on ilmtingimata mitteajalooline spekulatsioon. Kas poeg Hamnet tegi enesetapu, sest kasutas vanema õe sonette isale mulje avaldamiseks – ka see on väljamängimise küsimus.
Kas Shakespeare’il oli veel vanas eas kestev homosuhe South-ampton’i hertsogiga (rollis Ian McKellen) on minu meelest hea maitse piiride ületamine. Kindel on, et Globe teater, mis ehitati Shakespeare’i tarbeks 1599.aastal ja mis põles maani maha 1613.aasta suvel, oli oktagoonse plaaniga, see taastati 1614 aastal ja revolutsiooniline Inglismaa lõhkus laiali kuningliku dekadentsi jällegi 1644.aastal. Igal pool sama sitt! (Ka Iirimaal võiks lõpuks ometi revolutsioon puhkeda!)
All Is True oli tema viimase näidendi pealkiri, enne kui 1624.aastal tiitellehele kirjutati selle asemel Henry VIII. 1613.aasta 29.juuni etenduse ajal kahuributafooria süütas puithoone. Kindel oli ka, et Suurbritannia suurima näitekirjaniku töölaual oli koerakoonlase puukujuke, mille küljele oli kraabitud Criwe! Ajalugu on kasulik!
Quentin Tarantino viimane film “Ükskord Hollywoodis” enne abielu on jälle erutanud youtube’is ka homode globaalse kogukonna mehisemat poolt. Peamiselt keskenduvad tähelepanuosutid Bruce Lee’d parodeerivale episoodile (rollis Mike Moh), kui mahakäiva westerni’i staari Rick Dalton’i (L. DiCaprio) ihukaskadöör, endine US armee seersant, Cliff Booth (Brad Pitt)) annab Cassius Clay’d sandistama võimelisele Jeet Kune Do asutajale võtteplatsi ääres kere peale. Protestitakse, et Bruce Lee polnud nii ülbe võtteplatsil ega esitanud või vastanud väljakutsetele. Vastupidi, teadaolevalt vehkinud ta hiljem Hongkongis isegi noaga oma režissöörist hea sõbra kõri peal. Pole kahtlust, et ta pidas end võrreldavaks poksi raskekaalu maailmameistriga.
Tarantino filmi tugevus on 60.aastate lõpu kujutamine ajastutruu olmega ja nõnda massiliste stseenidega, kui terve maantee on täidetud 60.-70.aastate automudelitega. See oli aeg, kui western’i-žanr oli tegelikult agoonias ja lõplikult kadus kinolinadelt Hollywoodi põhitoodanguna. Isegi Spahn Movie Ranch, kus ta kohtab lillelisi litapõlve pidavaid luusereid, on ajalooliselt ehtne. Kuivõrd sisu seostus Clint Eastwoodi etteasetega Itaalia western’ides, kus fiktsionaalne peaosaline poole aastaga neli filmi teinud, jäi esialgu ebaselgeks. Kas Tarantino narris seal Kedagi ja ütles tõtt? Tagantjärgi on arvatud, et Hollywoodi kaskadööridest Gene LeBell, esimesi raskekaalu judomeistreid ja viimaseid catch-maadluse valdajaid, oleks kindlasti 50-kilose B.Lee sõlme tõmmanud mõne sekundiga, ent nad olid sõbrad ja kolleegid. Ehkki karta on, et selline pigem tappasaamine siiski aset võis leida ka reaalselt – nõukogude elu tootis sellist absurdi küllalt.
Fiktsionaalne Rick Dalton elab glamuurse Sharon Tate ja režissöör Polanski Cielo Drive-kodu, mis asus mäenõlval ja nägi veel II maailmasõja järel välja nagu tavaline Tartu Tammelinna komsomoli ühiselamu, kõrvalkrundil avaras ja uuemas majas, mida tollel ajal seal polnud. Õigupoolest vana hoonekompleks, kus 1969.aastal Charles Mansoni 21-liikmelise “Family” neli liiget tapsid viis inimest, lammutati maha 1994.aastal. On ilmne, et rohetav-lõigatud muru ja lõigatud hekk koos basseiniga annab palju krundile juurde.
Tarantino jätkab paralleelmaailmade tootmist nn alternatiivajaloo niššis. 8.augustil 1969, kui 27-aastane Sharon Tate oli 8,5 kuud lapse-ootel, saatis Manson pere-neliku Tex Watson, Susan Atkins, Linda Kasabian ja Patricia Krenwinkel 10050 Caelo Drive arveid klaarima kõigi elanikega – nad pidid kõik krundil ettejuhtuvad inimesed tapma. Kas asi oli isiklik? 1966.aastast kuni sama aasta jaanuarini (1966-69), oli maja üürinud muusikaprodutsent Terry Melcher, kes kupeldajakitarriga kohale ilmunud Charles Manson’i pikalt saatis. 10 päeva varem oli Manson isiklikult osalenud samuti ohvri kodus muusik Gary Hinman (1934-69 27.juuli) pussitamises-tulistamises, ent lendrühm pidi talle nn vaimselt järgi tulema samasuguse pühendumusega. Tate-Polanski kodus anti ohvritele kokku 169 noahoopi ja tehti vähemalt 7 lasku. Peale glamuurimodelli ja sündimata lapse pidid sotsiopaatilise solvumise hüvanguks surema 18-aastane lahkuv Parent, kosmeetk-juuksur Jay Sebring, peresõber ja kolleeg Wojciech Frykowski ja viimase kihlatu Folgeri kohvikaupmeeste pärijanna Abigail Folger.
Kas see veresaun oleks olnud välditav, nagu mängib mõtteliselt Tarantino? Kui Sharon Tate jäänuks Šveitsi ja sünnitanuks Euroopa kodaniku? Või Roman järgnenuks? Kallaletung oli hoolikult planeeritud, sest algas telefonijuhtme läbilõikamisega värava kõrval. Teiselt pool mitte keegi ei arvanud, et naised sellise tapmisega hakkama said – Tex oli paljulubav sportlane, ent ohvrite seas oli siiski ka kolm meessoost tegelast ju!
Kuidas väikesekasvuline Charles Manson, kellel oli raskusi lugemise ja kirjutamisega, saavutas sellise mõju noorte naiste üle? Ta oli istunud vangis võltsimise ja kupeldamise ehk prostitutsiooni vahendamise eest. Tal oli professionaalne silm, selliseid leidub isegi Tartu Ülikooli filosoofia osakonnas. Kui sellele lisandub sotsiopaatlik omavajaduste ületõstmise teiste õigustest, siis saamegi ajupestud terroristliku rakukese. Näiteks Lynette Fromme, keda Manson säästis käskimast esialgu, tõestas ennast 1975.aastal US presidendi Gerald Fordi külaskäigul tühja revolvri tõstmisega. Ka tema pandi kinni elu-aegset karistust kandma.
“Ei õpeta ma sulle midagi, üldse ei suuda inimestel enam vahet teha!”
(Vestlus kallite sugulaste vahel)
Kuulsin sellisest kummalisest reklaamifirmast 80.aastate keskel, vahest enne 1986.aastatki Tõnnissoni pargis Viljandi maantee ääres. Kellegi majas kasvava lapse onu ja lausa isa teinud sellises firmas tööd. PR oli arusaamatu mõiste ENSV-s, samuti reklaamibüroo, sest lapsi kasvatati arusaamaaga toodangu või tegevuse asisest ehk kombitavast väljundist. Parte-ilalõugu eesti soost tõusma ei pidanud, ka see tehti varakult selgeks. Isegi juudid olid väljaarvatud “inimvaenuliku Palestiina poliitikaga” ja lootust anti vaid tsõganitele ja parimal juhul väga ustavatele Karjala kommunistidele.
1985.aastal käis jutust läbi, et Üllel olevat sugulasi lausa Mc-eesliitega või pidas ta silmas, et need on Eikelmannidel – aru ma ei saanudki. Väga tõsiselt ma seda juttu ei võtnud. Kosmosesüstik Challenger katastroof 1986.aasta 28.jaanuaril tekitas mingi kummalise sagimise. Keegi sosistas Tamme kooli 3.korrusel mulle, et “Sind ohverdati!” Teine aga seletas, et arvatavalt näidati otseeetris pilti minu vennast USA-s. Ma ei saanud mitte midagi aru. Kuubal mul sellist kava ette ei näidatud, mina seletasin vanemohvitserile Linda juuresolekul, mida ma olin näinud ja mida ma teadsin ebatavalisel viisil. Ma arvan, et see tegigi mind atraktiivseks märklauaks igasugustele KGB-tsõganitele.
30 aastat hiljem on välja ilmunud vandenõuteooria, et lend jäi etendamata sisetüli tõttu tiimis. Võib-olla must mees läks Christale kallale? Kõik osalised olevat elus ja elavat oma nime all mõne erandiga, kes teesklevat oma kaksikvenda.
Niisiis võttis Arnold Rüütel kõigi eest nõuks otsustada “koos Jeltsiniga”, et nemad KGB-toimikuid ja agente avaldama ei hakka, sest “Eesti-sugune väikerahvas, kus kõik tunnevad kõike” hakkab omavahel arveid klaarima ja ellu ei jää! Minu arvates on see vastupidi klassikalise vandenõu süžee-kokkuvõte. Et kompartei aktiivselt osales parema kodanikkonna rõhumises, jälitamises ja mitte ainult ei kanna kaassüüd nn revolutsiooniliste KGB-õigustegemisemeetodite eest, vaid ka tellis repressiivsodomitismi, kui endiseid kodanlasi ja nende Eestisse jäänud sugulasi süstemaatiliselt pederastiaga alandati või KGB-tsõganitega homoseksuaalsetesse vahekordadesse sunniti.
Taara puiestee perioodil, enne kui minu tuba täis-situti anaalkomando ettevõtmise käigus, kutsuti kõnelemisele kähedahäälne pigem mitte-kena mees. Tavaliselt eelistas KGB-tsõgan välja kutsuda mõne silmapaistva joonega tegelast. Ta heitis ette, et TRÜ õppejõud käis kuskil kellegagi kohtumas, kellega poleks tohtinud, sest oli juba EW ajast avalik homoseksuaal ja poliitiliselt kallutatud vanade aegade suunas. Teadlane pani talle vastu, et ka tema teab Vlassovi tsõgani käikudest Peedule, mille peale mehike vakatas. Ja siis saabus esikusse järsku vaikus. Läksin vaatama, kuhu mõlemad kadusid. Ent pikem mees oli võtnud Artur Tsõganovi onu topelt-nelsoni haardesse ja seina äärde surunud, kus see vaevu ägiseda vaid suutis. Kui selle kael oli juba lillaks tõmbunud andis järgi. KGB-seersant tahtis ähvardama hakata, ent teadlane oli hästiinformeeritud. “Ma tean, et lüüa ei tohi, ent maadlemise peale sa kaebama minna ei saa!”, ütles ta kähisevalt. “Sa tahtsid mind vägistada, sul on sellega varem olnud pahandusi ja on lubatud vastuväänata!”, täiendas ta ennast. Näete, ei mingit dialektikute pükste allalaskmist, peenejuhtmelist vabatahtlikku ilmumist, püksata ahvikeste ringijooksmist või tapjadessantnikute raudriistadega ähvardamist oli vaja oma väärikusele kindlaks jäämiseks! Just sellise inimesega ma tegingi ülikoolis koostööd ja ma ka mõistsin, miks tema maailmavaade oli selline olnud.
Kui TÜ akadeemiline juhtkond on täissitutud peaga, siis vähemalt muinsuskaitseamet võiks teha TÜ vanades hoonetes tsõganilutikatõrjet. 21.sajandi ülikool ei pea niikuinii toimima konserveerimisnõudlikes lagunemisaltides ruumides. Tulekahjud, veeuputused, tuulekahjustused ja mustusega tulevaid putukaid saab vältida, kui kasutajate ringi piirata ja vaid kindla hariduskäiguga spetsialiste varahooldajateks määrata.
Ma olen kahel puhul juba kõnelenud peenikese juhtme-Dotsendist, kellele Vlassovi tsõgan (K. Kalde, KGB-seersantvanem) esimesel väljakutsel näkku urineeris, kui ei saanud ette võtta tagapalgeid, ja teisel omaalgatuslikul tagasipöördumisel, kui KGB-tsõgan oli juba vabandanud, et veel ette valmistada polnud saanud, nn lühemat varianti pakkus.
Punktiir polnud tekstis läbisaamise kohta, vaid puuduva kalduvuse tõttu neid asju n.ö mõnuga võtta ja pajatada kõigile. Kirjutan, sest tean, et kui eesti (väikese tähega) isehakkajatest võnnu-lapulistest ehk ÜLKNÜ sugupõlvest ei vabane, siis järgneb lootusetu häving – sellest saab viimane jõnks. Lihtsalt see valik inimesi, kes tulid paremate kohtadega okupatsioonist läbi, polnud ei kultuurilt ega verelt vastuhakkajad-tegutsejad, reaaltöötegijad. Pole vaja üle korrata, et sotsialistlik Eesti oli lõputi simulaakrium, mis suutis produtseerida niikaua midagi reaaltöises plaanis, kui veel vanailma kasvatusega põlvkond allesjäänud kohusetundega, muud inimesemoodi ju teha polnud, tegevust koduse mulla peal inertselt jätkas. Lootus on absoluutselt kristlik ja mitte-bolševistlik voorus. Selle kihi peale produtseeris kommunistlik partei parasiitide ühiskonna, mis fragmentidena lollitab siiani Lääne suunas liikumisega Eesti elanikkonda. Arvate, et seltsimeeste retoorika pole läbinähtav?
***
“Nüüd teed mulle seda sama!“, ütles Dotsendile KGB-imeja. Ja istus diivanile jalad laiali. Riist pikk polnud, ent sellegi poolest läkastamise ja okseefektita asi teaduril ei õnnestunud. Altpoolt ehk justkui altkorruselt, suuremast saalist hakkas kostma iga Vlassovi juhendava märkuse peale sünkroonset naerukõminat.
“Nad kuulevad!”, muretses Dotsent. “Ei kuule, üliõpilastel on all pidu”, vastas seersant ja lõõgastus edasi. Ka mulle tundus, et siiski kuulsid, ning ma olin väga mures, et mina sellise häbiteo ajal seal kinni istusin.
Mõni aasta hiljem ma käisin selles saalis ja fraase oli läbi kuulda igati, seda enam, et isegi koolipoisid teadsid, millised lillad seal krõbistasid. Igatahes Dotsent usaldas ka oma naist, kui see tuli mehikese eest paluma: “Mul ei ole midagi selle vastu, kui meestele näidatakse seda, mida naised neile tegema peavad ja kui raske see võib olla, ent tema pole selline mees kes riista suhu lükkaks!”
Sõjafilm Poola Vabariigi eksiilvalitsuse ohvitseridest Briti kuninglikes õhujõududes võiks paista suurematele rahvastele 10 miljoni dollarilise eelarvega väheesinduslik et tähelegi panna, ent (välis-)eesti filmitegijatel oleks sellest oma ajaloo rekonstrueerimisel õppida. Filmi finaalis näeme stseeni Londoni hotelli magamistoast 1946.aasta suvel, mis jutustab teistpidi ajaloolist kibedat tõde, kui Poola armee esindajad ei marssinud brittide võiduparaadil, isegi lendurite üksus mitte. Mida ükski blondiin ka ei kompenseeri. Kõik 300-suurusjärguga lennuüksused koosnesid esialgu Rumeenia-Ungari kaudu Prantsusmaale lülitunud Poola Vabariigi ohvitseridest ehk professionaalsetest sõduritest moodustatud briti eskadrillidest. 300 ja 301 olid pommituslennukitele pandud hävituslendurid. 303 moodustati omamoodi lennuspordimeestest – 13 ohvitseri ja kaheksa NCO koos 135 hooldemehega – ja ilmselt sellega seletubki nende üsna hea esinemine lahingus Britannia pärast (10.juuli-31.oktoober 1940). Ehkki nad lubati lahingusse kaks kuud hiljem lasid nad alla 126 saksa lennukit, millest reaalseteks on ajaloolased hiljem ümberhinnanud 44-60 võitu, millegi ikkagi oldi kolme parema eskadrilli seas. Esimene tabamus tuli treeningväljalennul Ludwik Paszkiewicz poolt. Ent sellisid ümberrehkendusi tehti kõigiga. 1945.aasta 8. maiks lisandus vaid natuke enam samast arvust (kokku 297+300maapinnal hävitatud). Olgu lisatud, et poolakad endiseid auastmeid säilitada ei saanud, ohvitserid alustasid esmasest koolitusjärgsest tasemest, otsast peale nagu Võõrleegionis. Õhumarssal Sir Hugh Dowding oli üsna kahtleval seisukohal esialgu poolakate võimes panustada kuninglikku sõtta. Filmis mängitakse see luuseritemaine ka välja – mis neist laiakslöödudest veel oodata. Aga isegi ÜLKNÜ võib veel vastu hammustada!
Kõige edukam oli seltskonnas tegelikult tšehh 17 tabamusega, mis näitab et benzentriiniga 1940.aasta septembris 32+-tunniseid ärkvel-lende sooritades omati olulisi kaotusi. 145 poola kogupilooti 1940.aasta saksa õhusõja tõrjumisel lasid alla 203 lennukit, mis moodustas ca 20% RAF-i koguedust. Hawker Hurricane (MkI) toodeti 1937-44 ühikuliselt 14500 koos modifikatsioonidega ja oli eskadrilli baasrelvastus. Mõnel hinnangul mitte kõige parem, ent Prantsusmaal lendasid nad edasi mahajäänud kohaliku tööstuse toodanguga – Caudron C.714 – ka siis, kui sõjaminister omad mudelid käskisid lennuradadele jätta, sest kaotused inimjõus paistsid korvamatud. Koolhoven FK58 oli parem, sest 450kmh võis kiirendada täidetud paagiga 500 peale mõneks hetkeks. Üldiselt jahitigi Britannias neid saksa piloote, kes kütust säästes – sest kurnavad kiirendused ammendasid varu kiiresti – ikka koduvetesse vähemalt soovisid hõljuda, sest mootorivõimsuselt ja kokkupanemise üldkvaliteedilt oli saksa sõjalennutehnoloogia esialgu parem. 1944.aastal eraldati poola lennuüksused RAF-ist vaba Poola armeesse. Enne filmi lõputiitreid loeme kurba statistikat: “an opinion poll showed that 56% of the British public thought the Poles should be repatriated. Many of those who did return [to Poland] were persecuted, imprisoned, or sentenced to death”
Sellist optimistlikku suhtumist vene õiglusse pidid 70.aastate lõpus Nixoni-jobult taluma ka eesti päritolu vanemohvitserid Kuubal.
2019.aasta alguses tuli välja Jüüti dessandina Hollywoodis režissöör Jonas Åkerlund ja produtsent+peaosatäitja Mads Mikkelseni eestvedamisel Polar, mis kopeerib action klassika erinevaid hitte. Loo keskmes on pensioneeruv profikiller Duncal Vizla, kelle kaheksamilijonilist pensionifondi talle kompanii poolt jätta ei taheta. Enamasti pole sellise elukutse puhul lähedasi ning lepinguline armee järelkarjäär ei luba ka vanadel kolleegidel matustele kohale ilmuda. Tapmine on veritasulise tagasilöögiga ja punase jälje taustal ei taha keegi end näidata. Duncanil on neli kinnisvarakohta, kus elavad teised või sootuks aknatagused peavad majas pidu, ta kõneleb kaheksat keelt ning ta kasutab loomuldasa kõiki inimesi ülesande täitmise nimel ära. Minskis kasutab ta vene libu ja selle kooliealise vallaslapse varju, et hotellis tsõganilõks teise ilma saata. Ta elab puumajas Kanada piiri ääres mitte kaugel üksikust tõmmust tüdrukust, kellele ta iga-aastaselt on viimase 12 aasta jooksul annetanud 200 000 dollarit. Punases kuues Matt Lucas teeb homosadisti rolli kompanii CEO-na. Film liialdab selle professiooni puhul riskivalmidusega, ehkki mõned detailid paistavad usutavad. Kui kaugelt saab, siis lähemale ei ole vaja tulla. Hütis saksa libuga seksimine on ebausutava riski võtmine, samuti paljalt lumes sprintimine ja ülevõetud relvaga jahtimine. Piinamine keldris ja koridorilahing sarnaneb John Wicki sadomaso maailmaga. Finaaliveeretus akna taha on üllatav.
The Imitation Game 2014.aastast oli kordus minu jaoks. Alan Turingi elu mütologiseering. Kui kood oli murtud, siis jätta mulje endisest varjatusest ning vaid matemaatilise statistikaga välja arvestada, kuhu sekkuda on otstarbekas strateegiliseks võiduks. Millise tunnuse alusel seda tehti jäi ebaselgeks ja MI osakondi oli II maailmasõja ajal kuninglikus sõjaväeluures 21 nimetust (MI14, MI20 etc), mis kulude koondamise nimel kohe kapitulatsiooni järel kokku lükati ja millest ka kurikuulus MI6 nimekus. Seal leidus igasuguseid, kõige paremaid.
Lõpuks tuli ära! Voolusõda USA industriaalajastu paaridest Edison&Morgan vs George Westinghausen&Tesla pidi kinodesse ilmuma juba 2017.aasta lõpus, ent Harvey Weinsteini vägivaldsevõitu libiido-ajalugu sekkus filmi produktsiooni viimasel astmel. Režissöör Alfonso Gomez-Rejon on nüüdsest kindlasti väljavalitute ringi astunud. Teadusajaloolased võivad jällegi norida, et mispidi oli Tesla ja Westinghauseni puhul lepingualgatus – kes tegi nõude müüdud hobujõududele, kui oli tagasi lükanud pakkumised konkreetsetele summadele. Filmi voorus on kunstiline lähenemine inseneride maailmale – kas Edison oli silmakirjatseja, kui tapamasinaid ei tahtnud luua, ent siiski ründas elektritooli disainimisega vahelduvvoolu mõistet. Alalisvool on kallis, ent ohutu (sedavõrd, et iga ÜLKNÜ joodik vaskjuhtme minema veab). Filmijutustus algab 1882.aasta 4.septembrist, kui NY Wall Street illumineeritud sai ja seega tööaeg enam endisel kombel polnud piiratud. Film on jätnud kasutama juhuse ka näidata, millisel moel Edison pilvelõhkujate püstitamist New Yorkis algatas. Kõrgete treppide olemasolul tuleb ülemistel korrustel elajatele peale maksta, et nad sinna kinnisvara soetaksid, kuna elektrienergia tähendas liftide konstrueerimist ja üsna lõputut ressursse korruseid juurde lisada. Rääkimata tarviduse kadumisest õli aina ülakorrustele tassida, või siis ohtlikuvõitu gaasitorukesi installeerida. Pilvede ehituslik lõhkumine algas koos Edisoniga, seda enam et investorid nägid Wall Steeti valgustatud ime ja seal oli ka raha! Mind siiski ajalooline vaieldavus ei seganud saamast lõpumuusika esimeste nootidega katarsist. Tesla ja Westinghauseni koostöö algus on lükatud väga hilisesse aega ja seal ka, kui algab Niagara joale elektrijaama ehitamine 1890.aastate alguses jutustus katkeb. Franklin Leonard Pope (1840-1895), kellest tehakse Westingauseni sõber, suri sellest hetkest siiski hiljem omaenda elamus elektrilise leiutise kallal töötades. Edisoni algleiutiste näitamises – kuidas need salvestasid ja taasesitasid, seisneb samuti filmi väärtus.
Sümpaatne oli George Westinghauseni eetos pabereid põletada, kui oldi tegude inimene. Pätte, tõepoolest, ei aita mingisugune sõnavaht. Kõik mäletavad seda tsõgani-idiooti, kes Tartu vana bussijaama vastas autodesse sisse murdis, kus on praegu Tasku fassaad. Soovitan kõigil gümnaasiumiõpilastel filmi vaadata ja tegus eriala valida.
2019.aasta algul tuli välja 2h40min film Dragged Across Concrete, milles Mel Gibson mängib 60-aastast politseinikku, kes 27-aastase karjääri järel ametikõrgendust saamata otsustab 20 aastat noorema paarimehega räpase trikiga elatusstandardit tõsta. 3:2 tiim ründab panka ja tapab viis inimest, ühe naise võtab pantvangi. Kolm meest on sõjalise väljaõppega kõrilõikajad ja kaks registriga mustanahalist kriminaali. Neid jälitab algusest peale kriminaalpolitsei operatiivpaar, kes on just saanud järjekordse tagasilöögi, kui nende varitsust filmitakse ja vahistatud latiino, vähemuse liikme, kallal toorutsemine uudiste-eetrisse heidetakse. Nad tagandatakse, ehkki ilmselt selleks, et mõne aja pärast ennistada. Kuld röövlitel kaubiku peal, nii algab kohe jõhkrutsemine ja roolisolevad valgeks grimeeritud kriminaalid mõistavad, et saagi jagamiseni nad ei ela. Film on esimese tunni pooleteise ulatuses madala tempoga, kuni südamlikud stseenid dekreedist taas panka tööle suunduva noore naisega hakkavad emotsionaalselt sekkuma. Keegi neelab alla võtme, ja kõrilõikajad peaaaegu et saavad hakkama vivisektsiooniga. Politsei ja sõjaväe mõõduvõtmises jääb Gibson peale, ent ka kriminaalil on oma võimalus filmimaailma murda, ehkki sellises hämaruses vaevalt et veel ükski telefon mingit pildiselgust suudaks produtseerida. Finaal on optimistlik – kullalaadung realiseeritakse nii soodsalt kullaseppade nõudlikus maailmas, et elada viimase hingetõmbeni 1000 km2 villas ookeani kaldal. Kui und ei ole ja raamatut või ajalehte lugeda ei suuda, siis kõlbab küll.
Pärast Leon’i (1994) on iga Jean Reno (1948- ) etteaste kinolinal assassiini rollis erilise tähelepanu all – ega ülesäratamisega järge ei taheta teha nagu Mihhalkovi Päikesest põletatud (1995), mis sai parima võõrfilmi Oscari, ent järg pani õlgu kehitama. Kõik tapetud oleks võinud jääda mullasängi ja see võinuks olla noore naise välis- ja kodusõja kujutamine enesetõestamisega Hruštšovi sulani. Cold Blood tuli 5.juulil välja ja seda peetakse nii kesiseks, et isegi Wikpeediaski pole veel artiklit kirjutatud. 71-aastane palgamõrvar laseb saunas jääkuuli rindu 200-miljoni dollari mehele. Talle tuleb keset Kanada loodust järgi tapetu noor tütar, kes on 10 kuu jooksul treeninud ennast selleks, mida teine on ilmselt 50+ aastat teinud. Lähedale ei maksa minna – see on esimene nõu-anne sellisteks puhkudeks. Väike kalastushütt järve ääres on talvel elamiskõlbmatu pikemal ajal. Sellise ukse taga pole mõtet ahju kütta. Nii ebausustavat pikema aja elamiskohta polegi filmikunstitamises olnud. Killerid võivad väga suure lugemusega olla, kes läbiloetud ilukirjandusega ahju kütavad, mitte et neil kunagi hiina Sun Zi Sõjakunstist enamat polegi. Film on madala tempoga ja ebaustava finaaliga – nii kaua metsas elanud inimene ei liigu, ta teeb võimalikult vähe kära, jätab vähe jälgi ja säästab materjali. Eriti ilge ebausutavusülekohus on finaalis, kui politsei asju ekspertidega üles korjama tuli, see ülbe prillidega tibi kalurihüti ukse kõrval. No ei usu, ei usu!
Enne kooliminekut, n.ö lasteaia suvevaheaegadel, võis ENSV-s kohata ka välismaalasi. Mitte ainult seda “nõida”, kes koolitas tsõgan Arturit inglise keeles rääkima avatud aknaga esimese korruse toas ja hiljem Tucsonis tegi käsikäes etteasteid, vaid veel salapärasemaid kujusid. Mõnedega võis rääkida, teistega mitte. Aini õde oli blond naeratav naine, kes astus ületee asuvate EPA õppehoonete kõrvale rajatud katsepeenarde juurest ka laste kõrvalt läbi. Ta kõneles inglise keeles, aga võimalik et ka aktsendiga eesti keelt. Siis kükitas seal veel rohelise kapuutsiga salapärane keskealine mees, hernekasvataja, keda tülitada ei tohtinud, samuti 50meetri raadiusse minna. See keeld kehtis ka lastele. “Aini õde” käis tema juures ja suhtles temaga põllul.
On huvitav, et Kay Griggs on väga sarnane sellele “Aini õele”. Ta oli abielus mereväe endise staabiülema kolonel George R. Griggs’iga. 1998.aastal otsustas Kay hakata vilepuhujaks ja nii sündis neljaosaline pikk intervjuu, milles luurevalitsusi inkrimineeritakse homoseksuaalide palkamises, sadismi promotsioonis salaseltslikes ühendustes, korruptiivsetes isiklikes suhetes ja eksabikaasade jälitamises.
Ma olin 9-aastane, kui väike Linda ehk Linda Kalde, tuli üle tee paneelmaja korterisse ja asetas minu silme all USA sertifikaadirulli koopia kapi peale, sest see raamaturiiul oli seal seisnub juba enne Ülle ja Ivani (“Raul Kivi”) sissekolimist. Kleidiga mehe viga oli rääkida sellest, kuidas üks nahaal, ja seda lugu teadis terve Kütt-Eikelmannide suguvõsa, oli pettusega võõra mehe majja tulnud ja hakanud teiste pärijate ees vara laiali kandma. Nagu tsõgan. (Mul on suured kahtlused kas mõni selle suguvõsa liige on eales pärast 1980.aastat Supilinnas elanud.)
Linda Kalde rääkis ka, kelle käes oli raha – 10 000 US dollarit, millega ma pidin täisealiseks saades NL piiridest lahkuma. 1992.aastal oli see suur raha, ent ei ühte ega teist ma ei ole näinud. Selle asemel tuli noor mees TÜ sisseastumiskomisjoni ruumi ja hakkas koodilehti täitma USA päritoluga sissesaajate materjaliga. Selliseid nagu mina oli kursusel teisigi, nn tagasisattunuid!
Mulle on ikka äraolekute puhkudel, kui olin lastelaagrites, räägitud Ülle asendajatest korteris. Mõni oli ilmselt keegi teine. Ent on alust rääkida vähemalt ühest väga sarnasest inimesest. Umbes samas ajaraamis, kui pargivaht (“Tolik”) ülikiirelt lendavate varesesehaavlitega pätte Toomemäel ka istmikku haavas, aga hiljem uusaasta poole, pussitati Üllet kõhtu ja rindkeresse, ta väljus parajasti KGB seersandi elamust, kui pime nurk teda üllatas. Ehk enne 1980.aastat. Tal peavad olema noahaavad, mida nn asendajatel pole. Ja on ka üks foto situatsioonist, kui istusime millegi pärast lõkkesuitsu sees ja lähenes kapuutsiga naine, kes polnud ei Ülle Karakulka ega ka Elsa Eikelmann (Kuubal villas elanud naine). Me ei rääkinud, ent kohal oli fotograaf. Suits oli minu jaoks tegelikult tihe, seda üllatavam on tagantjärgi näha piltide õnnestumist. Kui see vari lahkus, siis küsisin, et kes see oli. Insener vastas – Ahh, üks sugulane. See oli aasta-poolteist enne Maria Karolini sündi.
Kas Eestil on prügiriigi maine? Kokkuvõttes jäävad inimesed siia jälle üha enam lõksu, kui KGB-tsõganid ja nende petistest sugulased asetatakse usaldupositsioonidele. KGB sidemetes inimesi ei saa põhimõtteliselt usaldada, nad pole põlvkondade viisi teadnud ausa töö tähendust. Mingisugune Vlassovi tsõgan ei pane Eesti vabariigis inimesi sotsiaalsetesse kastidesse nende väikeste kastikeste viisi, mida ta suures tarkuses on õppinud ruudulistele koolipoiss Arturi vihikulehtedele joonistama. Ma kutsun üles absoluutselt ignoreerima kõike, millel on olnud eales küljes ÜLKNÜ või punapartei hais. Teeme Eesti taasokupeerimise võimalikult keerukaks! Kui Ukraina kui klots langeb, siis nn endises geopoliitilises ruumis kõvemat pähklit enam ei leidu. Ukraina Vabariik on Ida-Euroopa julgeolekusüsteemi tugipiilar. Lasete selle blokeerida ja kaheks tükiks tõmmata on järgmine Ida-Virumaa ja Setumaa koos arvukate saartega Põhjarannikul.
Kui panete otsingusse Bruno Mölder, siis torkab silma nagu tsõgan Artur olekski minust aasta hiljem kooli läinud. See on absoluutselt võimatu sündmus. Ka nägin ma teda veel 1984.aasta suvel, sest olin ka ise vene keelega jännis, Tamme kooli uksi kulutamas teisel korrusel – tal oli juba nn eriprogramm. See tähendas et ta vastas järgi mingis aines 3.klassi, teistes 5., 6. ja suures osas 7.klassi materjali. See on vilksamini jutt mida ma kuulsin ja ta oli keskkooliealine, silma järgi vähemalt 16-aastane noormees. See info on eksitav ja ei klapi ka USA autorite raamatutega, mille kohaselt on meie kangelane sündinud 1972.aastal. Millal see valetamine ära lõppeb? Kas mitte pole Vlassovi tsõgan Kalde hoobelnud hea mõttega, et laimamissüüdistusi julgete ülestunnistuste pärast seenioride klubi privaatsetest seiklustest saab tõrjuda ea langetamisega pedofiilse läbikäimise lävendini. Taasiseseisvunud EW lasi dokumendivõltsingu lubamisega sellise süljeläraka USA poole teele.
Oli mingi puhk Lossi tänava TÜ õppehoones, kui eakas Piret Kuusk astus välja analüütilisel seminaril, kellegi disputiivsel tülitamisel, ja kinnitas mulle, et leidub keegi, kes mu paika paneb. Selle sõnastuse täpsustamise ja koorimisega hakkan ma veel lähemalt tegelema, ent TÜ tegi ilmtingimata teene, kui vältis sellise inimese valimist teadusfilosoofia õppetooli etteotsa, kui Rein Vihalemm loobus. Või arvas ta, et asi on isiklik? Miks? Ent see teeb asja veel halvemaks sellise väljaütlemisega. Nii palju on ikka inimestest ilmne, kas nad ise või keskkond, kust nad tulevad, seisnes füüsilistest töötegijatest, sportlastest või kõrgema järgu sõduritest. Kusjuures hea labidamees pole ilmtingimata õnnestunud sõdur. No offence – kui sõnadest kokkulükitud teadusega tegeleda, siis valida neid seda hoolikamalt ja argumentum ad baculum’i korral vabatahtlikult vaimuhaiglasse minna! Keegi küsib, et millises seoses see seisneb pealkirjas väljahüütuga, siis esmalt on selleks lähedus lahinguväljaga, Tartu Toomemäega, kus veel 12 aastat varem (sellest lillelisest avaldusest) vene võim 100 meetrit jaugemal jõuetendusi korraldas.
“Pargivaht”
Ma olen jõudnud juba jutustada taldrikunoalisest kaitselahingust sporditudengi poolt sügisesel Toomel. See sündmus pidi aset leidma samas aegruumis ent hiljem, kui puud olid lehed langetanud ja maad katsid kohati lumelaigud. Inimesed kandsid sooje mütse ja minagi olin jopes, tuttmütsiga ja kinnastes. Ülle töökoht oli paari aasta jooksul enne 1980.aastat veel mitte kaugel Näituse tänava algusest ehk Kassitoomest kui imaginaarsest piiriist, millest poleks tohtinud kaugemale minna. Ent tänav oli inimtühi, kui vaatasin Toomemäe poole ja selle nõlvad kutsusid seiklema! Seega rikkusin keeldu ja läksin kaugemale. Minnes polnud märgata, et Uue Anatoomikumi ehk praeguse TÜ Psühholoogia Instituudi vastas seisis vene teismeliste 14-18 (?) kamp, kes mind silmates jäi esialgu vahtima, hüüdis иди сюда ja järgnes mulle, kui ma neile ei reageerinud, tenniseplatside kõrvalt varemete juurde trepist tõusin ja hoone nurga taha kavatsesin end peita. Silmanurgast ma siiski nägin mingit varju ka varemete tornides. Mida nad tahtsid 4-5 aastasest lapsest, kes kuue ajal õhtul kõnnib raagus pargis? Kindlasti polnud kell ei üheksa ega kümmegi. Kui jõudsin (hiljem sinna püstitatud) KJP monumendi kohale ja sealt nõlvalt vasakule lohku laskusin, siis need venelased üsna argressiivselt tulid lähemale. Ja siis?
Kostus püssipauk ja ühel vene nolgil lendas müts peast. Евре́и!, hüüdis üks neist ja nad pöörasid kiiresti tagasi. Keerasin end Inglisilla poole, seal kõnis karabiiniga lühikest kasvu 50-aastates mees, kes viipas Näituse tn poole ehk mingu ma tagasi. Kuhu pedeviisk nüüd tõttas? Nad olid kindlasti olnud vaid sekundi kaugusel minu pikali lükkamisest! Kaebama muidugi. Ja mis nad mulle tahtsid teha? Ma arvan, et perse tahtsid teha, mis asja on neil lasteaiarühmalõpetajaga? Just selline mentaliteet oli okupeerival võõrrahvastikul. Kui tund aeg hiljem läksin Ülle käekõrval Karl Ernst von Baer’i tänavalt Kesklinna-poolsesse bussipeatustesse, siis seisis vasevaraste poolt riisutud kondihaua juures miilitsakonka, auto avatud trellitatud tagaukse ees istus masendunud näoga “pargivaht”, noored miilitsad vaatasid tõsiselt kõiki mõõdujaid. 200meetri pealt müts maha tõmmata noorel vene pederastil – ma arvan, et just Kuuba-Toomal olid sellised võimed. Samas oli seal nii palju puid vahel, et mul tekkis kahtlus, kas neist keegi siiski partis paukpadrunitega ja teine võis ka lähemalt kindla paugu riskideta ära panna. Kui ei taha, siis ärge uskuge!
Miks oli see põhimõtte küsimus kuul anda?
Viimase 100 aastat on iga sõda jätnud ühiskondadele seedimatu massina peale amputeeritute ja põrutatute-pimedate ka ravimisõltlasi. Deformeerinud psüühika sünnitab käitumuslikke kõrvalekaldeid. Nende hulk võibki olla kõige suurem sandiks jäänutest. Sadism tungib paratamatult seksuaalsfääri ja sealt omakorda ka alati väljapoole magamistoamänge. Venelastel oli okupeeritud rahvaste seksuaalne väärkohtlemine mingi omapärase kriminaalsotsioloogia postulaat. Persetegemisega allutada. Selle lõivuna võis mõnda suguvõssa ilmuda kuritarvitamise üleelanud poisi asemel naisteriideid kandev mees. Iga Maša peaks teadma, kes on ta ema – toores ja julm silmakirjatseja, kes lubab endale seksuaalsuhteid sookaaslastega, ent peaksab vaeseomaks traumeeritud mehe ehk transvestiidi. Kunagi astus teise korruse korterisse üks selline veider sugulane, ta elas siis kolmandal või neljandal korrusel, vanad olijad teavad paremini. See heledavereline mees lehitses seal signeeritud ilukirjandust, me vahetasime paar lauset, ent ma ei saanud aru, kuidas ta võis olla kellelegi ohtlik. Kui Ülle sellest kuulis, ta oli äsja sisse kolinud Ivaniga, siis läks ta raevu. Ta läks ülakorrasele ja peksis selle traumeeritud hinge vaeseomaks. Ülevalt oli kuulda lõhkumist ja karjumist, mingi raske asi kukkus korduvalt põrandapaneelile. Kaks tundi hiljem ilmus välja higine-õhetav Ülle ja siis tõusis kiirabi ülakorrusele. Kleidiga mees ilmus peasidemetes ja segipekstud näoga paaar päeva hiljem korraks välja. See oli ainus puhk, kui ma nägin KGB-pederast Kaldet kellegi kaitseks välja astumas. Vahetas kodu, kas ka saatust – seda ma teada ei saanudki!
Mulle on jäänud subjektiivne mulje, et pärast Brežnevi surma olukord provokatsioonidega ENSV-s leevendus. Kongressi-laiba vahetamine teiste gerontide vastu, Antropovil neerud, olgu näitena lisatud, vaevu töötasid, pakkus hingetõmmet, sest koha vabanemine ees tekitas loomuliku tunglemise tagapool: kõige räigemad ja tooremad võimuvõitlejad KGB-ringkondadest läksid Moskvasse jahtima “vaeste gaskoonlastena” oma rolli riigipirukast. Sellest ajast, kui Raja parki ehitati Psühhoneuroloogia haiglat, on jäänud mingisugune õudustäratav kummitav mälestus. Kuskil Võnnu kihelkonnas, enne Luunja silda, asfalteeritud maanteeribal, mida lapsed läbisid Unna ehk Emajõe äärde ujuma minekuks, ent see võis olla ka mujal, asus neid kimbutama noor tõmmu naine, keda välimuse järgi tsõganiks peeti. Sellel nõukogude-aegsel krundil polnud mingeid sisenemist keelavaid märke ja lapsed poleks sealt saanud ka midagi ära vinnata, kõik väärtuslik oli vene riigis alati hirm-raske ja kohmakas. Kohalikud ka teadsid, mida keelatus tähendas Luunja lastelaagri taga asetseva salajase raketibaasi järgi. See sõjaline objekt ei olnud, seal polnud mitte midagi. Või nad mõtlesid sealt oma Burevesnikuid lasta? Keegi seda ei teadnud, kui see ka nii oli!
Tigedad silmad prilliklaaside tagant veel efektselt suurendatud, mustad juuksed siiski hoolikalt kokku sõlmitud, käis ta hüüdes ja karjudes rätikutega laste järel. Kui väiksemad väga ehmusid ja seda kiiremini hakkasid pooljooksujalu küürutõmmates eestminema, siis sai ta hoogu juurde. Pealtnägijad märganud tõukamist ja jalahoope. Nad olid lihtsalt väiksemad. Ent ta oli psühhootiline biopolaar, nagu hull koerakene, kes ägedalt järgi jookseb, et siis, kui püksisiilu näksinud, väikese jalahoobi peale kiunudes ja paaniliselt peitu pugeda. Ta oli kas hullhulge või paaniliselt pagev suuremate 12-14-aastaste poiste vastuhakkamise peale, kes mõnikord oma väikevendade eest välja astusid. Nii, et moodsat ja suurt haiglat, kasvõi Raja parki, oli ENSV-s ikkagi väga vaja.
Luunja lastelaagris väike Roomet Jakapi ei salanud kuidagi, et tema isa oli see sportrelvaga täpsuskütt, kes väikelapse suunas tuld andis. Kuidagi nagu auasjana kukkus see seal välja, nii et ma keelde hammustasin. Ma olin küll kuulnud, et ta ühel matusel oli minu asemel esinenud ja seal ringi jooksnud mind jäljendades, ent probleemi tõsidust adusin siis, kui 5.keskkooli lavatagusel keegi jalgadega vana võimlemismänguks ettenähtud klaverit jalgadega tagus. Mindi kaebama. Episood oli lõppenud ja ta ütles pedagoogile, et mina tegin. Istusin seal orkestriproovi algust oodates, ent keegi (muusikaarmastaja) kaasaealine tüdruk korrigeeris teda, et see oli ikkagi tema ise. Ma olin sama pahviks löödud nagu tsõgan Arturi reverteeritud jalahoobi puhul. See käis uskumatult lihtsalt, iseasi, kas ma oleksin saanud orkestrist disklahvi – see oleks mulle tegelikult igati sobinud, mind kohustati seal käima, sest mänguandega poisse nappis. Ma olen kuulnud igasuguseid võimatuid asju, et keegi lausa minu lähikonnas on olnud temaga veresidemes. Ülle varjatud elulugu võib tõesti korduvalt üllatada, minuni on jõudnud võimalikke ja võimatuid kuuldusi nagu oleks ta lausa oma mehe kunagi tapnud+kinni istunud selle eest. Minul selliseid dokumente pole. Igatahes vahet on vaja teha ja selleks tulen ma siin foto poolest vastu.
Ütles mulle üks uljas võnnu pioneer, kui kinos möödus nii tagapool istujatest kui ka minust. No ja siis? Kinos kohtusid kindral ja aristokraat (võib-olla). Prantsuse resistance’i puhul ei peeta külma sõda/vastupanu ja romantikat teineteist välistavaks. Resistance’i dokumentaalfilmegi pole erootikata. Homsega mittearvestavad suhteliialdused paistavad neis kontekstides loomulike ja ootuspärastena, kui kõneletakse hispaania või prantsuse keeles. Ent eesti vastupanu käis alati ilmtimgimata võnnu murrakus ja ÜLKNÜ üldkokkutulekutel, eksjuu! Eestis polnud mingit erootikat, mingit stiili, sest vastupanu sündis alles Rahvarindega kompartei rüpest! Tõesti väää?
Niisiis 1976-77.aastal tegi sõjakohtu tribunal USA-s otsuse, et kuivõrd sai tõendatud vanemohvitser Küti varane lahkumine Ladina-Ameerikasse, pärast Konstantin Pätsi valitsuste tuimust kasvava agressiooniohu ees ja korruptsioonis ka sõjaasjades, siis mõisteti ta õigeks. Ent anglo-ameerika maailmas on kohtuskäimine kallis lõbu. Võrdselt nii läbikukkujale kui ka võitjale. KGB tegi ka sellest omad järeldused. Vara nad kohe laiali kanda ei saanud, ent valesüüdistustega saab alati pigistada ning lavastajatest, iga provokatsiooniga ennast tõestavatest väikestest komnoorus-stirlitzitest pole kunagi puudu tulnud. Sellisele rämpsule kere peale anda pole probleem, raskem on seletada, miks oli kaasas torkamiseks sobiv vahend ja kas siis ei märgatud ilmselget kätega õiendamisel – invaliide, häiritud patsiente, meeleheitel müüjannasid ja stressis andekaid matemaatikaõppureid! Mitte KGB-killer, kellelt GRU vastuluure jala lõkkes otsast põletas, vaid fašistidega võidelnud veteran. Mitte KGB lasketiiru naiskursant, vaid Odessa tsõgani selja taga kurnavat näputööd tegev laborant. Mitte stimulantide üledooside tõttu mürgistunud KGB-spordigastrolöör, kes treenereid kottima saadetakse, vaid kurnatud seersant-spordiinstruktor etc. Muideks, pärast sellist päisepäevast esinemist Toomel ümara-otsalise taldriku noaga, muutus kesk- ja kutsekoolipoiste vastupanu sümboliks ihutud teraga lauanõudepaar, mida miilitsad koolipoiste kottidest välja vinnased, ent pidid siiski nõutult või enamasti rumalalt sinna tagasi pillama. Mina neid julgustada ei söendanud, kartsin hirmsasti provokatsioone.
Niisiis Kütt-Eikelmannide mainet üritada põhja lasta vägivallakuritegude süüdistustega suure sõja ajal Euroopas. Selleks lollitati kohtulikku menetlust nii ebatunnistajatega (vale-Maridega), kui ka vale-biograafiatega. Näiteks üks tuntud Vaivara tsõgan väitis, et sõja ajal kuritarvitati teda lapseealisena Küti majas, millele kulukas kaitse vastas järelepärimisega nõukogude tagalasse, kus sama poisekene oli kõik sõjaaastad välja võtnud toitjakaotuse vmt pensioni! Samuti blokeeriti vastupidiseid tunnistusi. Magnetofonilindilt jooksis naiste rõõm, et nad oma eesti armeesse teenima saadetud mehed Territoriaalkorpusest tagasi said. See oli ülevate momentide seeria. Nagu muusika oleks taevas mänginud. Pisarates vanemohvitser Kütt tuli hiljem maja lakapealsest sõnades, et “poisist ka mingit kasu ja rõõmu on, pole ainult sitta teinud!”
Neid tunnistusi kohtule ei esitatud.
Kui Kütt-Eikelmannide vastased süüdistused tõusevad, ja need kerkivad ka meie ajal ikka-jälle, sest KGB soetas perekondi ja nad on üsna pretensioonikad, kuidas neid toitma-katma peab, siis küsige esimesena, kes räägib: kui keegi väidab, et Romero Küti kõrval oli pärast 1980.aastat keegi Kütt-Eikelmannidest sugulane, siis ta valetab. Kui räägitakse konfliktist, siis küsige esmalt, kes astus ette ja kes tahapoole, kes liikus juurde ja kellel olid murtud näoluud etc.
Et Romero Kütt, minu algne nimi ENSV-s, peab ikka veel ootama sekkumist eesti riigi poolt, mida talle lubati juba 1990.aastal (ilmselt olid nad kõik KGB petised-provokaatorid, öeldud tagantjärgi tarkusega), et eraldada teda Melso-Karakulko vereliinist, see markeerib mulle vana lugu foto-Küti korduvast kriminaalide tapiga Venemaale saatmisest. Minu jamps ei erine ju sellest: küllap keegi tubli vene luuraja oma tagapalged alaliselt leidis GULAG’i vagunit kriminaalidega jagamas, enne kui ta pika seletamiste ja kõllamiste peale Venemaa jaotuspunktides oma mehena taas välja korjati.
Päise päeva ajal Toomel taldrikunoaga vene KGB-eriväljaõppepätte tõrjuv eesti ohvitseriveri (?), ülesseatud valeukse tagant äraveetud KGB osakonda nokauteerivad Virumaa spordipoistepaar – see alati sisendas mingit kummalist aimdust vanematest-parematest aegadest Eesti kirdeküljel. Autoriteedist. Melso jutustas “Eduard Eikelmanni” mängimisel muuhulgas JFK mõrvast. Ta kõneles asjast nii, et 35.presidendil oli luurehoiatus olemas (eksiilkuubalaste) armee sõjardite lasketiimide väljasaatmisest. Melso teada kardeti rünnakut just lennujaamas Air Force nr1 mahatulemise ajal. Selle vältimiseks 1.aeti rahvast massis kokku, 2. inimkilbina kasutati ära sõjaväeliste autoriteetide, just täpsuslaskurite seas tuntud, nii lähemad kui kaugemaid sugulasi. Lovefieldil olevat pandud inimrea etteotsa Küti-moodi mees ja seejärel “Elsa sõbratariga” (Tiiuga?), kes hoidis käes diktofoni. Seal samas nende selja taga olnud veel paar eesti soost inimest kätlemas presidendipaariga. Kui foto ja filmiseeriaid vaadelda, siis mingi vanem mees seal lühikese soenguga seisab, ent mis otsast ta eesti vanemohvitseriga sarnaneb, see jääb ebaselgeks. Ainuke variant on sarnasus “Siberi mõrtsukaga”.
Näete seda khakivärvi mantliga vana meest seal? Sarnane, võimalik et see tolmub siiani Eerika esikukapis, karusnahaga naistemantel rippus korteri esikus veel 80.aastatel. Korterisse aga oli kolinud sisse Ülle, ehkki samas oli ca 1000 köidet Elsa Eikelmanni nimega signeeritud raamatut, peamiselt ilukirjanduslikku teost. Lugesin neid meelsasti, kui järelvalveta sain neid näppama elutoast. Ülle ei lugenud neid kunagi, ta ei lapanud peale ajalehtede midagi muud ja vahel jäi vestlemisel kahtlaseks, kas ta keskkoolist ikka läbi sai. Käekiri oli eeskujulik, ent kõrgemast koolist ta sisulises mõttes edasi ilmselt jõuda ei võinud, kui ta DNA testi olemust ei mõista. Melso jutustas, et näed, panid tütrekese ette aga ikkagi lasid ta just Dallases maha! See “Elsa” pidi ilmtingimata NL-st sinna tulema, mõelge nüüd siit edasi ja vana mees tegelikule Kütile ei sarnane profiilis üldsegi mitte!
Umbes 1982.aastal pandi Eerika majja analoogtelefonide võrk. Varem pidid kõik läbi ajama telefoniputkaga maja põhjafassaadi läänenurgas. See oli ülespekstud telefon, mida just venelased olid õppinud petma kopikasse imepeene augu puurimisega. Kõige pealt tekitati masinale sisselibisemise mehaaniline efekt, et koptas pärast tagasi tõmmata. Ja kui odav oli tegelikult vene raha!
Kodusviibimisel kuulsin vähemal kolmel korral vastuseid sissehelistajale, miks ta “Ameerikast tagasi tuli”, kui saanud sinna viisa. “Isa ostis mulle mantli ja kui president tapeti, siis kadus,…, kellelgi abi ei saanud… tulin tagasi!”
Mis luuser sellist asja räägiks, kui Kuuba villa oli omandatud isegi veel enne Poola purukslöömist II maailmasõjas!? Kust poolt tuul puhub, iiri lollid?
KGB-Kalde nahaalitembud ulatusid selleni, et laste fotoalbumeid vahetati. Romeroga signeeritud pildid lihtsalt kadusid kuhugi, ma sain aru et edasipidi kleepiti minu nahkkaante vahele kellegi teise pilte. Kui ma andsin ajalooeksamit Tamme Gümnaasiumi ajalooõpetajate komisjoni ees, siis viimase asjana näitas õpetaja Tamming mulle pilti nn majorist ja küsis, kes see on. Ma ei tundnud teda, sest see polnudki vanemohvitser Nikolai Kütt. Keegi oli siiski kompetentsem, meesõpetaja Hänni lisas kohe, et see siiski ei pruugigi olla tema. Kuidas seletada selle kolmekordse leheloo kordust ajaloo fotoarhiivis? Kütt-Eikelmannide maja kõige olulisemad jutud peeti köögis koosistumisel. Ta rääkis sellest, kuidas ta Eestist lahkus ja otsi sõlmis. Muuhulgas korjas ära fotosid isegi erakasutustest ja vahetas-rikkus arhiivimaterjali. See arhiivifoto olevat “Siberi-mõrtsuka” silmade ja kesknäo istutamisega raamile loodud. Muudetud detaile olnud teisigi. Üks autentne foto oli jäänud, ent tema hinnangul oli see sõrmesuurune ja venelastel oli fotokopeerimise jmt tehnoloogia alaarenenud-haruldane.
Linda teatas talle, et sellest asjast väga kasu ei saa olla, kui tal oli Narvas ülelinna kenama mehe kuulsus!
“Ma teadsin, et venelased hakkavad kõiki kohe mistahes ettekäändel hävitama ja laagritesse vadama, oma sõjakuritegusid rahvusvahelise üldsuse ees okupeeritud rahvaste kaela ajama”, kõneles ta talle omaselt pooltorutades. Oli siiski ka ilmne, et ta oli raami sisse istutanud kujutise mehest, keda kahtlustati talle järeletulemises ehk NKVD mõrvakohustuses. Seda oligi ette tulnud alguses, et tippkõrilõikaja ise ei saanud okupeeritud Eesti ehk ENSV tänavatel in cognito liikuda ja vähevalgustatud agentuur andis igale poole valehäireid. Võib olla ka folkloor. Ühte sarnanevat meest olevat isegi korduvalt tapiga kinnipeetavate vagunis Venemaa poole saadetud. Kuigi seda lugu olin kuulnud ja talle otsa vaadanud aastaid, siiski võltsitud pilte ma ei näinud ja kes uskus, et venelased hakkavad Kuubalt üle ookeani lapsi pantvangi vedama.
Imperium Sodomiticum’i naljasoon
ENSV-s tuli eluga kohaneda. Käisin Taara puiesteel lasteaias ja mõnikord kõndisin tugivanemliku järelvalvega jalgsi Viljandi maanteed kortermaja poole. 1979.aasta sügispoolel, ma pakun septembrit, seisis Viljandi ringi eel aianduskooperatiivi poolel võrkaia taga lühikest kasvu blond mees. Ülle märkas teda esimesena ja hakkas lausa jooksujalu diagonaalselt ettepoole teeserva poole kõndima. Tal pidi olema mingi koolitus sihtmärgi tabamise loogikast.
“Kas zja jei dunne mjind äraa!”, hüüdis ta esimese lausena.
Ma olin üsna ehmunud ja mul ei tekkinud selle klouni suhtes mingit tuttavusmomenti. Aga Ülle oli kaval. Järgmisel korral saatis meid tagantpoolt juhuslik neljane (?) ÜLKNÜ-lendsalk, kes oli uljalt valmis julgeolekukomiteed teenima. Niipea kui Ülle jälle vana silmas, osutas ta sellele ja poisid sprintisid-hüppasid üle võrkaia. Tüüp hakkas soravas venekeeles vanduma ja sõimama. Aianduskooperatiivis oli ka teisi inimesi väljas, kes homeeriliselt naerma puhkesid. Komnoored said ise aru, et see mees seal õige polnud, kes piiratud viibimisrežiimi oleks kuidagi ENSV territooriumil rikkunud. Pikalt seal ei seisnud, Kloun võttis mõne aja pärast mopeedi ja sõitis sealt lõunapoole, kuhu 1985.aastal ehitati tsõgan Arturi mudaravila.
Esimese kuulihaava sain ma muidugi ENSV-s, pärast seda, kui Ülle vabastas mind reisiga Põhja-Koreasse. Olin kolme-nelja aastane ja see väike lohk minu vasakul käsivarrel on siiani nähtav. Kuul riivas ja viis vaid tükikese nahka. Haava vaatas üle Elsa Eikelamnn, kellel oli mingi meditsiiniline ettevalmistus. Ka Ülle Karakulko-Kaldel olid küll pagunid, ent tegelikult mitte meditsiinivaldkonnas. Kuidas siis nii juhtus? 20-aastates tumeda peaga noormees saabus sportrelvaga Küttidega ühel kogunemisel arveid klaarima. Tulistas minu suunas, võimalik et provokatsiooni teel välja selgitada ka, kes ma olin. Ta süüdistas Kütte enda laimamises. “Sa tulistasid minu pärast (minu) last!”, ütles keegi mitte-Karakulko. Ma ei hakka ütlema, millega ja kus teda rebestati sellise kallalekippumise eest nii, et tal oli raske kaebama minna miilitsa juurde. Arvestades mitte ainult tagajärgi, Brežnevi aeg oli minu silmadele äärmiselt vägivaldne okupeeritud Eestis, siis selline lapseealine rabamine võõrast majast oli ka esimene kallaletung. Kallaletung minu õigustele jääda pere juurde ja USA-sse. Ma olevat kedagi seal sakslaste juures ära valinud. Ei, ma teadsin kust Ülle mind võttis ja lootsin, et ta viib mind tagasi. Ta teab seda siiani! Mis kuradi pärast esimesel kolmel aastal see inimene, kui tal minuga mingit pistmist oli näole ei saanud end anda! Vastus on lihtne. Mälestustes. Vanemohvitser Kütt oli mänguri iseloomuga. Kord kui olime köögis, söömas, siis sisenes ta ähmis. “Linda, tule vaata, venelased on saatnud minu majja nais-spiooni!”, sõnas ta vaikselt käsi rinnal. “Mis sa ajad, Koll, sa oled juba pensionil, kes tahab sinu järel luurata!?“, küsis Linda Eikelmann torisedes vastu. “Oota, ära näita ennast veel, vaatame, mida ta teeb!?”, piilusid nad koos välja. Vana mängis, et tal silmanägemine viletsavõitu ja kõnetas teda Helga-Elgana, mis klappis hiljem igati nii kilkamisega, kuidas silmad vanal juba töntsid ja ka pagemisega Vale-Küti eest, kes ca 80.aastal kord Viljandi ringtee ees ehk linna poolt tulles vasakut kätt jääva aianduskooperatiivi võrkaia taga passis. Kuidas võis ta eksida ja seda klouni Nigul Kütiks pidada!? Need inimesed nägid seal majas evakuatsiooni eel teine-teist esimest korda!
KGB-seersantvanem Kalde üheks kinnisideeks oli vanemus – sellega kaasnes tema arusaama järgi asju paika panna ja kasutada privileege a la ius primae noctis. Ma täpselt ei tea, kuidas tavade järgi asi jaotus tsõganitel, ent millegi pärast tekkis tal ka Onu Üloga riid selles, kes Taara puiestee Küti maja suhtes, seal asudes on kõige vanem. Absurd? Võimalik, et ongi folkloor. Nagu ka kuuldused anaalkomando kohtukaebamise teel kompensatsiooniks küsida seda sama maja. Mis moodi sai ta olla kõige vanem Kütt–Eikelmannide vara suhtes, kui ta ühegagi neist suguluses polnud, see jäigi väga ebaselgeks neis kuuldustes. Või tõesti arvas keegi, et inimröövidest piisab kuningriikide vallutamiseks?! Ei, pärija tuleb vahelt ära ja see teile sellise saatusteotuse eest lilli kinkima ei hakka. Tihti konkureerivad sugulased ise organiseerivad ja palkavad mistahes pärijate abduktsioone etc. Sellega seoses meenub mulle Kuuba villa peremäng, kui äsja sõnad suhu saanud lapselt kõik majas viibijad küsivad, kes tema ees seisab ehk mis suhtes ta kellegagi on. Kui ette tuli kurat, siis alustati sellise nn kiusamisega otsast peale. Minul tuli kurat alati ühe ja sama koha peal. Ma ei suutnud öelda, miks need kuradi wallachid eestikeelselt seal esinesid.
Kui elutervik, mitte käesolev ajamoment või lähem minevik pelgalt, ette võtta, siis oma elust selgelt rääkimiseks on vältimatu eraldi kõneleda Üllest ja Elsast, Tõnust ja Ivanist, või Jaanist ja Päiviost, isegi kui asjaosalised nime muudavad ja see on dokumentide kohaselt lubatud. KGB semantilised mängud nimetamisega on lihtsad, ent siiski juba praegu tunduvad uskumatu jampsimisena. Kurd Kiwi pannakse kokku eesti perekonna Kiviga, ja tehakse valesid ehk ka riidepuuna kõnnib keegi, kui roll vabaneb, mida seebiseriaalide puhul teha eu saa. Sõnaline roll kaalub neis üle eksistentsiaalse hädatarviduse. See on küll tüütu, ent seletan üle. Melso püüdis täpse õhkrelvalasuga vene pätte. Melso vahutas meelsasti Eesti Vabariigi ajast ja tegemisest. Melso väitis, et Ülle lapsi ei saa. Melso luges lastele õhtujutte ja päritolust teadasaamisel tegi poisile siiski vene versiooni. Tema vanaisajutud lõpetati sellest peale lausega –“ja siis Ivan võttis naise ja sai rikkaks!” Minule tehtud jutud olid teised, need kõnelesid töötegemise vajalikkusest ja headest kuningatest.
Kas ma siis ei teadnud, et mingit “Eduard Eikelmanni” pole olnud? Keegi siiski hüüdis kohe, kui puujalaga seltsimees FI-sse korteri sai, paneelmaja ees seistes – et Eerikal Eikelmann, siis FI-s Melso!
Ma tegin vähemalt kolm postitust, mis pidanuks südametunnistuse äratama! Kolm vastuprovokatsiooni! Vigade korrigeerimist ei tulnud. Millest eest ma Kiusupunni suguvõsa austama pean? Mis lugupidamine mul olema peab petmise ja ahvimise suhtes, tsõgani kombel vaes-lastelt väljapetetud kaubaga plehkupanemise peale? Melso oli asjatundlik relvanduse alal ja osav käsitööline – olin juures kui ta lõikas Inseneri suvila jaoks aiatoole laiast lauast välja ja tegi suurem osa asju käsitsi suurele vanusele ehk ka toejala puudumisele vaatamata. Ent ta ei olnud Eikelmann. Kuigi eks ma ikka lootsin kah! Paha piraat läheb küll manalasse, ent ta poleks esimene must lammas suguvõsas! Ja see poleks olnud ka esimene kord, et üks vana eesti suguvõsa on lõhki aetud ja üks neist töötab endistele vastu, kuni lõpuks esineb sootuks teise kõrvalliini nime all. Arnold Meri ja Lennart Meri paralleel on tegelikult halb näide, tean ka miks Arnold nõnda üleolevat pilkenaeru lasi. Ent ma tõrgun siianigi vene okupatsioonifanaatikutele tõega teenet tegemast, sest mööngem, et ühiskonna ja riigi huvid peavad seisma üle.
Niisiis tuleb nüüd lahti harutada, kes on kes! Melso oli tõesti vana kooli mees ja punast ajalugu ta selgeks ei saanudki erinevalt onu Ülost, kellest ta rääkida ei tahtnud. Ta oli temast lahti öelnud, sest meestega sadismi-seks oli KGB vanas kaardiväes absoluutne tabu – ta jättis ta võrdselt ilma oma toest, nimest ja pärandusest. Ent tädi Ülle oli erand, temaga tahtis ta edasi mängida!
Ma ei tea, kas ta tegelikult tundis folklorist Oskar Looritsat. Ent pätte ta püüdis. Kord sai ta Raja pargis Vlassovi tsõgani palgatult lendsalagalt peksa ja lamas Eerikal köögi põrandal selle raske nöögiga, kuni Ülle koju tuli. Pärast oli kuulda arutamist, et kes jälle tegi, ehkki terane Kalde kohe markeeris tuntud stiili... Mis ta tegi?
Ta sõnas, et sõbrad naljatavad korterinumbri üle. Ta pidas vajalikuks ausalt tunnistada, et pigem vastupidi – haavamisi võis olla kokku nõnda palju, ent tapnud oli ta viisteist (15). See kuidagi ei kohutanud. Ma olin Kuubal kõvemategi meestega igapäevaselt einet võtnud, ent nemad säilitasid alati professionaalse vaikuse. Kas ma hooplen?
Nii et ma esitan selle materjali uuesti. Mitte Elsa ei kakelnud seal Melsoga vaid Ülle. Ja mingit eeskuju nad lastele ei kujutanud endast.
Ma pidin olema viieaastane, kui esimest korda ENSV-s avalikus pargis jalutasin. (Nii ma kaldun arvama mõne tegelase esinemise järgi, ent kardetavasti oli see aasta varem kui enamgi.) See oli praeguse TÜ ajaloomuuseumi juures. Tulime Kassitoome poolt ja läksime ülespoole. Restaureeritud Toomkiriku põhjapoolse jalutusriba ääres istusid tõmmud vuntsidega vene noormehed. Ma olin Guantanamos elanud mereväebaasi enklaavis ja mõnevõrra näinud sotsiaalses plaanis jõulisi esinemisi. Need olid agressiivsed ja pealetükkivad tüübid, kes olid valmis ka lapsega naist päise päeva ajal tülitama. Üks neist kuuest astuski pigem sihtmärgi leidmiseks Ülle juurde ja mõne fraasi järel taandus. “Need on meie omad!”, sõnas ta. Tagantjärgi haises see olukord professionaalse provokatsiooni järgi. Keegi oli veel väljas. Nüüdse Kristjan Jaak Petersoni monumendi läänepoolsel nõlval seisis pikk, kõhn ja sportlik hele noormees, eemal seisis kaaslane, nendega hakkaski provokaatorite kamp norima, sest mida ta seal tegi!?!Järgnes üsna sürreaalne heitlus, mitte pelgalt kaklus. Vene mehikesed, kes äsja armeest või spetsiaalkoolituslikust õppeasutusest tulnud (?) üritasid esialgu lüüa teda, mitte kõige edukamalt, sest tal oli mingi köögivahendi taoline ese, seejärel võtsid välja noad, mitmeil neist tüüpidel nägin seda rünnakul käes. Ta seisis seal rahulikult, põikles ja pareeris uljaid lõikamis- ja torkamiskatseid, kuni pani ühele ära. “Блять, он резал меня!”, karjus prospoonikas kõigest kõrist, käed rindkere all ja jooksis eemale. Kohe järgnes teine katse, kes seda püüdlikumalt üritas ära panna, ent pidi samuti haavaga leppima. Kui ka kolmas kiire kriimu sai, siis jäid nad lihtsalt käratsema eemalt ja loomulikult фашист oli peamine sõna. Lõpuks jõudis miilits koos kiirabiga (viimane enne) kohale, ent tundus et mehikesed miilitsa saabumist ei kartnud, vaid lihtsalt kõndisid natuke eemale. Keegi asjassepühendamatu, sest Ülle käike pidanuks varem jälgima, tuli pärast seda šokeerivalt kärarikast jalutuskäiku päise päeva ajal ja seletas, et see kätte lõigata saanud noormees oli kehakultuuri tudeng, Narva ohvitseri poeg. Minul pole veri kunagi nii külm olnud. Mul on Üllest väga kahju, ent mul on nn peilimisesoov tema topeltist viiimseni möödunud.
Mõni heidab ette, et kas varem ei saanud teatada? Ma kordan ennast selles, et mälestusraamatu jaoks on praegugi aeg varasevõitu ja kes neid esialgseid tagasivaateid soovinuks teadmisena raamatutest omandada. Et aga seda on vaja teha, see on ilmne nostalgitsevatest, lausa igatsevatest tagasivaadetest vene hulkurbolševismi haldusvõimekusele. Selles režiimis puudus põhimõtteliseltki arusaam õiguslikust võrdsusest ja terve sugupõlv on taolise viltuse konteksti tõttu puudulik – nad mitte ainult ei saa aru, kes olid nende vanemad või vanavanemad, vaid neil puudub igasugune häbitunne valetamise pärast.
Ma omalt poolt palun, et kõik, kellel on mälestusi vanemohvitser Küti ja tema kaasvõitlejate sh sugulaste tagakiusamisest, siis oleks viimane aeg teha esimesed visandid. Need on ka õpetuseks tulevastele sõjakooli kasvandikele, mida neil on oodata vene riigi või punaste internatsionaalide sõjalistelt organisatsioonidelt. Näiteks enne 80.aastat lõi Vlassovi tsõgani lemmiktibi väikelast Tartu tänavatel. Ma tean, et oli pealtnägijad, ka tean, et ta ise seda kõrva taha pani, kui üks mees oma sõrme tema näkku suunas, et pane nüüd tähele oma võlga – jalaga Kütt-Eikelmanni poisi löömist. Järel-ENSV riiklus, mida Lennart Meri tahtis eksitada järjepidevaks (mida see kindlasti pole), on ilmselt idiokraatiast tõusnud ametkondlik absurd, kui tsõgan Artur mitte ainult oma hariduspabereid vaid ka sünnikuupäeva saab võltsida, mis vabastab teda loomulikult “vanema venna” tegude ehk iseendaks olemise vastutusest ning vaatamata protestidele toodetakse juriidilisi võltsinguid väljapressimiseks. Teie lähtute dokumentidest? Kes need tegi, seda te uurite ikka veel? Vlassovi tsõgan Kalju Kalde tegi.
Poliitiliselt motiveeritud kriminaalsus on ikkagi kriminaalsus ja Vlassovi tsõgani paberile joonistatud kastikeste pidamine juriidiliselt korrektseteks ei riku mitte ainult indiviidi inimõigusi vaid sellisel kujul ründab endiselt Kütt-Eikelmanne ja Eesti riigi ajalugu. Minul ei ole KGB-tsõganitelt ega vaestelt venelastelt sellist teenet vaja olnud, et keegi nn orvu-raha õiglasemalt ümber lõikaks!
Mis motiveerib seda? Minul ei ole huvi enam edasi mängida, teiselt poolt on täiesti mõttetu loota, et kõrvalistel puudus ülevaade asjade tegelikust seisust.
Pärast kolmandat klassi käisin tugivanemlikul juhendamisel (ta oli seal peaagronoomina ka juhataja KT) Viljandi katsesohvoosis koolivaheajal jõukohast tööd tegemas. Teenisin 15 rubla ja otsin muuhulgas selle eest endale valget värvi Germino palli. See oli universaalne kaaslane, sai mängida nii murul kui ka vees. Selles eas olin alustanud palliga žongleerimist ning korraga suutsin palli õhus hoida juba üle 100 puute korraga. Treening edenes väga hästi, kuni valvsus hajus ja jätsin kutse peale korterisse minemisel palli rõdualusele, kus see oli ka tuttavate silme all. Kui pallile järgi läksin uuesti, siis oli see kadunud. Lõunapoolses toas nägin ka kahte blondilakalist poissi, üks Ivanipikkune, teine noorem, siirdumas palli käes põrgatamas Ränirahnu kruusateed mööda lõuna poole. Millegi pärast ma otsustasin sellel hetkel, et see ei saa olla Ivan minu valge palliga, sest kuhu ja kellega ta sinna läinuks nii tagasi tulemata koos palliga!
Ma lülitasin selle võimaluse oma peas nii välja, et palli otsisin vaid pargist ja kolasin läbi kõik keldriaknate alused, kuhu see võis olla juhuslikult lükatud. Meeleheide purskus lõpuks pisarateks. Ei Ülle ega Ivan aidata ei osanud.
Kellelgi oli südametunnistus?
Tegelikult oleks võinud eristus joosta päris-Rauli ja vale-Rauli vahel, mitte nimetada neid suureks ja väikseks-Rauliks. Sest minu elu ajal mingit õiget Kütt-Eikelmannidesse puutuvat Rauli enam elus polnud – kõik need poisikesed olid olnud Vlassovi tsõgani mängunupud väljapressimiselaual. Niisiis ühel õhtupoolikul viis ta mind pika tee, mis tundus vähemalt kahe kilomeetrine vahemaa nn Räni hajakülasse. Lõpuks hakkas paistma vana 30.aastate asunikutalu-taoline hoone, mille hoovi ümbrises lagunenud lippaed. Selle hoovis mängisid need kaks tõelist vennakest valget palli. Märgates lähemaletulijaid jooksid nad nagu muuseas siseruumidesse ja pall jäi hoovi.
“See on sinu pall?”, küsis väike-Raul. “Mine too ära!” Kõhklesin, see oli ka võõras hoov ja luba polnud võimalik küsida. See oli ka tegelikult šokk. Mille kuradi pärast oli Iwanile vaja kahte kodu! Ma ei julgenud sellesse hoovi lihtsalt minna!
Kui küsisin Ivanilt selle asjaloo kohta hiljem selgitust ja sain kasvuikka jõudnud “vanemalt vennalt” keretäie. Umbes kaks aastat õppisin päevasel ajal kõrvalkorteris, Inseneri köögis, sest kaklused olid mulle veel ülearu kulukad, kuni loodus järgi jõudis ja seljavõidud jälle lühikeseks sprintideks muutusid.
Oli üsna hästi teada, kust poolt Ivan tuli, kui arvututes “huvialaringides” isiksusjooni arendas. Uut palli ma ei saanud ja Itaalia liiga uut tähte minust ei sirgunud.
Vanemohvitser Kütt reisis ka vanemas eas üsna palju ja kuigi peatuskoht “Räni tare” asus ju sõjaväelise kohalolu tõttu suletud linnapiiridest väljaspool, siis vana armeeluuraja ilmumised ikkagi linnapiirides ei oleks pidanud olema ülearu üllatavad. Siiski vara-80.aastatel levis pargi-ääres kullimängivate paneelmajalaste seas uudis – graažide juures ilmub välja kapten Kütt. Ma läksin sinna vaatama ja küsisin, et kelle pärast. Lastekamp jalutas garaažirea-taguse suure pärna juurest pargi lõunaküljel idaküljelt Räni küla poole suunduva kruusatee poole, kui esimeste plekk-garaažide vahel oli märgata väikest KGB-seersant Kalde allalastud kuju. Kohe ilmus välja ka peaaegu 190cm tumedapeaga tüsenemisele kalduv mees, kes karjus “Sa jälle petsid mind!”
See oli nii veider lugu, et ma ei saa siiani aru, kelle jaoks seda näitemängu seal tehti. Vanemohvitseri välja ei ilmunud, teiselt poolt et kokkukutsujad olid majatüdrukud riimus stirlitzlikult sellega nagu oleks ühe Kersti esivanem see sama Kuuba vanemohvitser. Mina teda USA Kuuba osas kunagi ei näinud kolme aasta jooksul ja ka hiljem kui Kütt-Eikelmannid ikka nõukogude valgustavast kiusamistsoonist mind välja üritasid toimetada. Jäi mulje, et üritati grupipilti organiseerida, kus uued pardikesed saaksid suled märjaks!
Ent ma ikka nägin teda Tartus ka väljaspool seda päeva, kui ta tegi pika jalutuskäigu ja KGB oma vlassovitsõganite ehk anaalkomandoga talle kallale läks Taara puiesteel. Ma käisin ENSV-s meelsasti kinos. Näidati igasuguseid filme. Kord tundsin päris esimestes klassides käijana seljatagant silmitsejat. Kui pöördusin, siis lõi vanemohvitser silmad maha. Oli selge, mismoodi ma pidin käituma, ehkki ka lootsin, et ta lihtsalt hetkeks mediteerib. Kinos käisin edaspidi seda meelsamini ja tihedamalt. Tuli ilma suurema kärata ja lahkus ka märkamatult, temasse uskujaid ikka jätkus veel sellel ajal.
***
Kuubal elamisel kuulsin esmakordselt legendaarset anekdooti Võnnu kihelkonnast, kuidas sealne nimetusmaastik markeri sai. Oli Agali järv, mida oli lihtne Akka “algemana” ära tunda. Seda ühendas Unna ehk Emajõega omakorda Tanni jõgi, mis mõnedes volgasoome keeltes on samuti lähedastelt häälikutelt “püha”. Ent vahepeal on Sitapäälitse. Miks? Sellenimeline krunt jõeosaga ilmus maastikule vanade pidajate kelmitembu tõttu. Nikolai Kütt Narva maleva pealikuna oli ka ballistika ekspert, kes pidi võimalikku kuriteopaika inspekteerima – tulirelvakasutamisega oli kaasnenud ohver, vähemalt öeldes. Aga Võnnu kihelkonnas leidus mees, kes pidas teda endaga sarnaseks ja läks mängis kuriteopaigal konstaablile sõjaväeluure ohvitseri. Tuli kohale ja valjuhäälselt laiates andis hinnangu, et ilmtingimata oli siin tegu tulirelvaõnnetuse ja lausa enesetapuga. Siiski jõudis kutse ka Narva maleva pealikuni, kes mootorrattaga kohale jõudnuna avastas, et konstaabel oli ta ammu ära kuulanud. “Kuidas nii?”, imestas Kütt. Külajant siiski edenes ka soodsalt ja selgitati petturid välja. Nad olid Tanni jõe äärse soise heinamaa viletsad pidajad, kes sulasrahvana eelistasid peremeestelt sente pommida. Ekspert Kütt vihastas, ta oli ka traditsioonipreestrite organisatsioonis, tegelikult gnostiline selts, ja ametikohti ühandades oli tal õigus teha nimetustes esiletõstmisi. Nii sündis Sitapäälitse. Vanemohvitser Kütt vandus ka Kuubal veel pahasena, et “See on minu õigus!”
Kes elasid Sitapäälitsel. Juhuse tahtel oli Inseneril krunt Agali järve ääres, seal kuulsingi, et Sitapäälitse pidajad saanud kriminaalkorras kelmustüki eest ka karistada, et soovisid sugulasi veretööst välja aidata. Keegi lisas, et nende nimi olnud Jakapi!
Fulgencio Batista (1901-73) oli samast põlvkonnast nagu isakene Kütt. Räägiti, et kui Vabariigi esimene mees tõstis ta kindraliastmele, siis teinud eesti ohvitser erandi ja tantsis astmetähistamiseks suuremal pidustusel Linda Eikelmanniga terve öö, peamiselt latiino tantse. See tantsukeerutamine revolutsioonilise laine tõusu ajal, mis tõi võimule Fidel Castro, kelle suguvõsaga on pistmist nii mõnelgi elaval eestimaalaselgi, tegi vilet igasuguste DDR terroristide suus – “pidu katku ajal ju”! Kindral Kütt rääkis lisaks Narva kohalikele keeltele, nendeks olid toona sajandivahetusel Narva uulitsatel eesti ja vene, ka kirjaoskaja saksa keelt, sest mingi astmeni käinud saksakeelses koolis ning loomulikult vuristas ametikohajärgselt hispaania keelt. Kuulsin oma kõrvaga. Seejuures polnud ta peres polüglott võrreldes Martin Eikelmanni tütardega. Suur Linda nentis, et keeltes Kolla andekas pole….. Inglise keelt rääkis kindral ju samuti, aga ilmselt konarlikumalt kui teisi. Viis plusski keelt polnud vanakodanlastele mingi number!
Ja vaadake nüüd neid uuskodanlasi, endiseid okupatsioonivõimu kambajõmme aga ka enamuse ajast kapitalismi oludest virisenud vasakliikumiste sümpatisaatoreid Läänes – vene keelt ei olegi vaja osata, piisab kui inglise keeles hindudele konkurentsi pakkuda nn balti fonofiiliaga!
Vale kõlas alati valjult ja eksootiliseltki nagu Ahnenerbe – “… võitis lastejooksu Dallases… me teeme Raulist sellise sõjamehe …” -, millele järgnes mõnikord naiste hüsteeriline rahulolematus. Kui väike naljamees oli lahkunud oma koodiga jäljetult, siis pilgati, et võitis paar aastat nooremaid USA lapsi poole kilomeetri ehk staadioniringi vahemaal, ent üldiselt ei tahtnud keegi Kalde nime taha peitunud tšekistide produktsiooniga tegeleda. (Keskmise Kolsari puhul räägiti folklooriks, et kord palunud lõpu eel väsinud tuntud Onu favoriit ehk jooksuäss teda möödumise ajal koos finišijoonele sörkida, mida too kergemeelselt tegigi, aga kui lõpujoon juba 100 meetri ulatuses oli tegi kiirenduse ja võitis efektselt!)
Esimene lapse-ealine laimaja ja kiusaja oli mul Kuuba saarel väike blond venelane, keda tema teisel pool piiri sotsialismi ülesehitavad vanemad ei tahtnud sotsialistlikku lasteaeda panna ja kes ka umbkeelsena üritas isakest Kütti laimata. Seal oli temaga kaasas ka suurem musta peaga venelane, kelle ma hiljem Eesti ära tundsin 80.aastate alguses. Tema privaatpropagandistlik rohujuuretasandi läbikukkumine ameeriklaste seas tegi isakesele rõõmu! Enamgi, vene valge esivanemaga tõlkevahendaja edastas teda algusest peale lohakalt ja pilkavalt! Naised olid mulle juba vene keele aluseid õpetanud. Kahju, et sellest õppinud pole järel-ENSV-ski nii mõnigi!
Lisaks identiteedivargustele, mis seisneks, n ä i t e k s , ka näkku-kustud väikevenna puhta lehe ülevõtmises, esineb teinegi iseäranis kriminaalsetes seltsingutes, kuna vanglas istutakse kambrites kaua ja tihedalt koos, ülevõtmine ehk legendivõlg. Te kuulete kunagi, et Kuubal oma majas elades õppis Romero lugema ja isegi klotsidest pani kokku mõne sõna, kuna kurjas ENSV-s unustas ta kõik! Siis astub teie juurde tsõgan, kes räägib, mida talle ema rääkis tema andekast lapsepõlvest. Sama lugu!
Kõik tunnevad huvi the Arturi loo üksikasjade üle. Kas seisnes tsõganivanurite kavalus voodite vahetamises, hälli all passimises või milleski eksklusiivsemas!? Näiteks et ainult the Artur’ile pakuti peedisuppi nagu ma mõistatuseks küsitud lugu omapoolt lahendasin!
The Artur oli nii kõva valevanduja, et suurpere kohtupidamisel hakkas Vana-Tsõgan kuradit ennast külastuskäikudes ja sekkumises kahtlustama selles rämedas lähenemiskatses, mis peletab igalt lapselt eemale igasuguse eluõnne ja määrab ebauskumusega lausa eluaegsesse pimedusse, mida meie näeme alaarenguna.
Olgu kuidas oli, kas peedipissi jälg või sängi alla-kohale peitunud vanuris, siis vahelejäänud the Artur’i üle kohtupidamiseks kutsuti kokku linna tsõganivanemate senat ning karistuseks võrdselt seriaalse teotuse eest ja kuratliku valetamise trahviks a. visati ta välja perest-peavarju alt b. tsõganite seast üldse, c. ja määrati trahviks maksimaalarvu tunde persekeppi.
Kunagi oli Luunja lastelaagris nn pahade poiste rühm. Kord tulid vanemad poisid itsitades tuppa ja ütlesid, et Roometile tehti meeskasvataja laua peal perse. Kui see tuli jutuks maakonnakooli naispedagoogi juures, siis manitses ta et poisid ärge naerge selle hullu asja üle!!! Midagi ei saanud teha julgeoleku vastu!
21.augustil alustas teed globaalsesse kinolevisse action/thriller The Angel Has Fallen, mis peaks vaatajaid tõmbama eelkõige 188cm pikkuse Gerard Butleri juhtfiguuuri tõttu. Kahetunnine film on toodetud 40 miljoni dollariga ja esimeseks nädalaks on 30 tagasi teenitud. Millest see on? Eelkõige, et kõrge mängupanus nõuab aine pisiasjadeni tundmist ja reetmine ehk ka masinasse viskamine tuleb neilt psühhopaatiliste kalduvustega inimestelt, keda tunneme pikka aega. Selles filmis on kaks juhtivat paari Wade Jennings ehk sõjalistööstusliku ettevõtte Salient Global juht, kes kasutab ära vana kamraadisuhet Mike Banninguga, kes pika teenistussuhte järel tehakse mõned minutit enne atentaadi katset Salateenistuse ehk presidendi ihukaitse pretoriaanide pealikuks. Ülesanne, mis Ida-Roomas kuulus pärilikult siitkandi Põhjala meestele, mh kylfingutele.
Mustanahaline president Allan Trumbull’i ametiaeg ei võimalda sõjast elatujatel teenida, nõnda teeb asepresident Martin Kirby diili sõjalistööstusliku kompleksi esindajatega. Täideviijaks valitakse Wade Jennings, kes ihukaitse ainet tundes saab kergelt koguda Banningu DNA-d jmt asitõendiks ja lavastada karjääri tippu astunud mees patuoinaks. President elab rünnaku üle, ent langeb koomasse ja Kirby loeb ametivannet nagu Johnson. Süüdistab teise asjana ilmsüüta Venemaad ja valmistub sõjaks. Et Venemaal pole midagi konkurentide aeglustamiskatsetega pistmist – see on väga naiivne arusaam konkurentsist. See ongi filmi Achilleuse kand. Venemaal on juba 100 aastat pistmist globaalse terrorismi ja väljapressimise süsteemi ehitamisega. Loomulikult tuleb haavatud president koomast välja ja superihukaitsja põgeneb konvoist kallaletungijate ebaprofessionaalsuse tõttu nende autost – edukam võime rünnata ei tähenda tõesti professionaalset kinnipidamuslikku eskortimist. Benningi pere – naine Leah koos tütrega ja metsapagenud Vietnami veteranist isa – on kogu faabula teisejärguliste episoodide seeria. Trumbull nimi peab vaatajaid reaalelus justkui hoiatama, et venevastased sanktsioonid reaalelus on pelgalt propagandakõlksud. Tõesti, võib-olla mõistuse koputuseks Hollywoodis Los Angeles’is oleks vaja järgmist Burevestniku katsetust Kamtšatkal?
Oli soov aiatoole teha. Mul oli üksikuid hööveldatud laudu üle, paaris ja paaritult. Kõigepealt tegin Standardi, milleks läks neli pikka lauda. Siis improviseerisin ülejääkidega ja kasutasin kahte üksikut terrassilauda kattelaudadeks. Seejärel avastasin, et kaubaalusega oli kaasatulnud hööveldatud lahtised 120 cm varbelemendid (millest seljatoe kate) ning nii sai eelmiste ülejääkidest veel Avantüüri. Lõpuks tegin kahest lauast – 190 cm hööveldatud koridori lauast ja üksikust voodrilauast – kuuejalgse Plagiaatori. Viimast ei soovita kellelgi korrata. Ideesid jäi veel ülegi.
Keegi süüdistab mind jälle ilustamises ja isegi võltsimises, kuidas 80-aastast vanemohvitseri tema kodulinna tänaval anaalputinoidide poolt alandati. Mitte et teda löödi ja sõimati, vaid üks alamohvitserist KGB-värdjas, keda Kaitsepolitsei jälitada pole tahtnud (sest ma pole Kalde-menetlustest kuulnud), tulistas teda lähedalt pärast seda avalasku läbi pükste, mille tõttu Eesti vastupanu juht kukkus. “Sa tulistad kindralit!”, hüüdis talle EW ohvitser. Bolševik teatas avalikult, et tema jaoks pole väljaspool NL piire ühtegi vanemohvitseri. Arvatavalt tahtis KGB tal tasakaalu reguleerivaid istmikusuurlihaseid läbi lasta, välja tuli riivekas ja rikutud püksid. See on ilmatu võlg mitte seda vana asja siiani mitte ära klaarida! Minu jaoks pole seetõttu ka ükski teie nõukapaber mingi argument, olgu see hariduses, ametikohtades-armees jne.
Mina ei kahtle, et Kütt oli kindrali auastmes tunnustatud spetsialist. Pärast 1973.aasta oktoobrisõda peeti erinevaid rahukogunemisi. Ühel sellisele võttis mamma mind kaasa ja ma istusin oma USA lastehoiu inglise keelega vanemohvitseride (kolonelid+, vanemdiplomaatid ja aristokraadid) pereliikmetega samas toas aja surnukslöömiseks. Sellest ajast jäi meelde kellegi araabia riigijuhi alaealine sõbranna, kes vahetevahel hüsteeriliselt häält tegi. Mamma luges talle lahkumisel sellise koosolemise häirimise pärast nn vanema inimesena paar sõna peale. Egiptusel pärast 1981.aastat seda akuutset probleemi enam polnud.
Kütt oli sõjalise eksperdina kindral, ma poleks vastasel korral seal istuda saanud. Minu teada ka ainuke eestlane (tegelikult Narva tšuud), kes väljaspool mitte-eesti soost inimeste lahingüksusi kindralina on opereerinud.
Et see nii masendav poleks, siis meenutaksin ühte villapidu Kuubal, kus isakene koos Linda Eikelmanniga 70.eluaastates veel latiino tantse kõrvuti 20-30.aastastega keerutasid. Mul on see pilt vahetevahel siiani silme ees. Nad nagu ei saanudki vanaks kunagi ja need liikumised tantsupõrandal vastasid pigem sellele, mida on kõneldud easterlingidest, ent mis alati oli võõrastavas kontrasti ENSV-s nähtuga, kus võnnu-lapulised siiani eesti värve määrivad.
Et terve 20.sajand on olnud tõmmatud kuratlikku skeemitamisse, see paistab ajaloolise tõsiasjana, ent küsimus on ka juudi-kristliku teoloogia põhiteesis inimese rikutuses algpatuga (=reeglirikkumine veres) ehk asjad pole kunagi ega hakka olema teisiti kui Päevilmsena paistis kahes maailmasõjas. Minu foster family oli kuratlik skeem – Ülle poolel olid “tädi Ülle ja onu Ülo”, loomulikult pole seda Eikelmannide sugupuus (sest Karakulkod pole Kütt-Eikelmannidega suguluses), ent sama inimese “Elsa poolel” Ülle-nimi n.ö unustati ja onuna Ülot kunagi ei mainitud. Seadus peaks keelama topeltpassid, isegi miljardär Epsteini Austria kodakondsus läbiotsimisel leitud passi tõttu seati halba varju, aga Eesti Kolmas vabariik neis suhetes vahele pole tulnud ja pahaaimamatute lollitamist lõpetanud. Pole mõtet küsida, kas häbi on, sest ilmselgelt pole südametunnistuse raasugi.
Ma lähen ajas ette, oma paradiisi suunas, kus esinesid omad maod ja pagulasi teesklevad vene värdjad, keda järgnevates episoodides kohtasin kinnise sõjaväelinna Tartu kesklinnas populaarse lastekaupluse Mäng ja Kool ees.
Kuuba villas elas pikki perioode ka noorem mees, nimetagem teda Toomaseks. (Peaksin lisama, et “nimi muudetud”?) Ta oli samuti II maailmasõja ajal Euroopas võidelnud. Tema südametunnistus ei lubanud saksa poolega liituda. Ta nimetas alati enda armeeks Eesti armeed. Raul, nimetagem edaspidi teda T. et Ivani looga tema narratiivi mitte mingil moel integreerida, hakkas koos temaga juba relvi puhastama ja neid ka kokku panema. Ka mina kibelesin kahe-kolmesena juba relvalaua juurde ja see oli probleem. Naistele ei meeldinud see mitte põrmugi. Vaatasin lahtuvõetud vintrelva ja osutasin ühele detailile, mille otstarvet ma ei taibanud. “Mis see on?”, küsisin ma. “Sina tuled vist ülevalt!”, vastas ta.
Ta rääkis mulle, vahel koos Niguliga, Euroopa sõja kurjast eripärast ja sellest, miks on vaja Abwehri mehi ka ära koristada. “Ara usalda k u n a g i, kuuled, SS-mehi!!! Nad on elajad, treenitud mõrtsukad, kes sinu külje all tapavad jätisetembuna ja seejärel kaebavad veel, et sina olid koos nendega!”
Juttu tehti ka II maailmasõja ajal toimunud tsiviilelanikkonna kallal vägivallatsemisest. Ta tahtis vahele minna, ent oli vähemuses. Korra tal siiski õnnestus sõja jalust põgenejaid teedel tapnud saksa armee jätistele vahele minna ja nad kõik maha lasta. Laskesportlase eelis! Minul ei ole alust kahelda tema oskustes. Mina käisin ja nägin mida nad suutsid mägedes teha!
Ja mis oli Abwehril kõige sellega pistmist? Mulle seletati, et Abwehri ehk saksa luure ametnikud olid alati igasuguste hävitustööde planeerimise juures, ka Eestis, ent dokumentides neid kunagi ei esinenud. Nii sai jälitada alluvat käskutäitvat rindeüksuse ohvitseri, ent mitte kindralstaabiga seotud kohapealset meest, kes kogu aeg sedeleid ja käske välja saatis tentsikuga. Pärast II maailmasõda olid nad sõjatribunalide silmis puutumatud lihtkodanikud, sest nad polekski nagu II maailmasõja ajal kuskil teeninud. Keegi pidi selle teene tegema, et põrgusaadikud koju tagasi lähetada ja kõigi süüdijäänud regulaararmee ohvitseride viga oli neile kuuletumine – nad poleks saanud teha midagi, kui nende volitustes oleks õigusega kaheldud. Keda nad oleksid saanud kutsuda enda isiku tuvastamise juurde kuskil eemal põllul-metsas külavahel?
Ma ei suuda leida enam postitust, milles ma jutustasin KGB-seersant Kalde provokatsioonist kohaliku nn ODESSA-rakukesega, kus enda sõnul vanemad mehed olid saanud Waffen-SS sõjalise väljaõppe ja grupeeringu vanem laskus homoseksuaalsesse läbikäimisse EW vastupanu kaptenit teeskleva provokaatoriga. Kalde organiseeris ametikorteris grupeeringu arveteklaarimise – kahe lihtliikme, liibuvates teksastes käima kippuva noormehe anaalvägistamise. Noorte naiste ja väikelapse jaoks oli see karjumine seal ikkagi üsna kohutav, sest ilmselt ohvrid artsid et neid ka ära tapetakse, kui abi ei saa! Loomulikult aitas KGB-seersant Kalde siit edasi juba ohvritel kaebusi vormistada, et sellega vastupanu rakuke lõhestada ja vägivaldse pederastiaga osalejaid diskrediteerida. Vastandamine, kui uurimisalused tulid Kaldelt aru küsima, et “kuidas sina Kütt said meie peale kaevata!”, oli olemuslikult lõbus seik, kui Kalde selgitas et (väike) Linda on tema õde, mitte abikaasa, ja tema teenis Valgevenerinde üksuses (“Mul on palju tunnistajaid!!!”). Ta võis mingil hetkel isegi neis punaarmee rindeüksustes figureerida, ent oli tõsiasi ka tema suhe saksa poolel sõdinud üksustega, vlassovlastega. Ehk tema pole Nikolai Kütt – “Üldse m i n d s e l l i s e r e e t u r i g a võrrelda!”, hakkas ta ühel hetkel sõrme viibutama. Nooremate naiste osas ta vältis asjaolude valgustamist, sõnades et need on Linda tütred. Grupeeringu liider ei jätnud jonni ja sõnas, et 1944.aastal kohtas teda just Kütina eesti mundris. “Te tõite minu kätte Elsa?”, katkestas teda küsivväitega Kalde. Ja pööras tundeliselt selja – “oleks enne öelnud, ma oleksin teile vastu tulnud!” Mis seal oli olnud, polnud vestlusest selge. Mina kahtlustan meest, keda ta isatas, GRU vastuluure julma kõrilõikajat-provokaatorit 1944.aastal sellises rollis. Igatahes hakkas grupeering eluõiguse ja ühtsuse nimel võitlema. Omasid oli võimalik tagasi pöörata, ent KGB ohvitseri ülesanne oligi asi lõpuni viia ja kriminaalsüüdistuse abil poliitiline oht nõukogude riigikorrale kõrvaldada lõplikult. Vahetati jälle korterit, paneelmajast vanemasse kesklinna puumajja. Ühel õhtul sisenes kiirel sammul tšekist, pööras elutuppa raamaturiiuli taha varju ja varitses selle tagant jälitajat, keda tabas läbiva haavaga käest rindkeresse. Ma mäletan, et tehti kaks lasku, teine lamava KGB-jahtija suhtes, kes oli relv käes Kaldele järele läinud. Keegi sealt haavaga ära kanti, seda ma mäletan. KGB-provokaator pidi nüüd kiiresti leidma veel eksklusiivsema turvakorteri ja mõnda aega ta kohta vältis, end näole ei andnud. Keegi käis seal siiski päevasel ajal, kui teised olid lahkunud, vahetevahel asju võtmas, lühikest kasvu hoolitsetud mees – see korter oli sisustatud enne ja asjad selles asusid käepäraselt ehk neid sahtlites vinnata võis seal pikemalt elanud inimene. Ent ühel pärastlõunal (?) tuli kiiruga jälle ülikonnastatud mees, kelle nägu ma märkasin vilksamisi, sest olin oma piirdeaiakese taga toimuvat alati kaemas, teda jälitas ODESSA-vanem. Tema käsi oli endiselt kipsis nagu lõbusa vastandamise ajal, mis viitab lahtisele murrule ja kahe kuusele ajalõhele kahe sündmuse vahel – homovägistamise provokatsioon vastupanurakukeses ja kättemaks. Kui ta oli jõudnud ukselävele, siis kostus vali plaks ja tundus nagu aken oleks kinni partsatanud. Seevastu lühikesekasvuline mees, kes seljatagant vaadates võis olla Kaldest eristamatu, oskas end sättida toas raamturiiuli taga kohale, kust KGBmees varitses eelmisel korral jälitajat. Nii tundus.
“Kust see raks tuli?”, küsis homovanem omaette kui nägi mahakolksatanud mehe kogu. “Mina seda ei teinud!” Ta toodi uurimise korras tagasi n.ö sündmuskohale. Kipisi enam käel polnud. “Ütle neile, et minul relva käes polnud!”, palus ta mind. Ma kinnitasin seda, et temal tõesti käes relva polnud, ent lisasin, et püstol võis olla ka kipsi sees. Ma pidin ikkagi kolmene vähemalt olema nii leidliku uurimishüpoteesi püstitamise jaoks! Mulle ei jätnud mõnedest tegelastest sugugi head muljet ilkumine selle üle, kui ma ütlesin, et tõtt tuleb rääkida, kui erinevas eas mehed, lausa raugaeani, olid sinna kogunenud uurijate lahkmise järel muljetama. Ent tagasi lasu lähiaega. Sinna komberdas järgmisena, pärast kipsimehe lahkumist, puujalaga mees ja hakkas kohe vanduma! Mis oli eripärane, et tavaliselt eelnes mehe tulemisele puukoridoris pikk astete kopsimine, mida seekord polnud. Ta tuli kõrvalkorterist. (Mis edasi juhtus, kui laipa ära viidi, seda tuleb teil jahtida nüüd kordustest. Muuhulgas siis ma kogesin nn valede ehk teisikute tegemise praktika üldisust vene julgeolekusüsteemis selliste ärakoristamiste puhul – keegi pandi isegi kiusust ikkagi asemele, rääkimata mundaansematest motiividest)
Seejärel hakati koreris asju lahti võtma, kuni sama toa tagaseinas avastati auk. Selle kaudu oli võimalik nii pealt kuulata kui ka ilmselt projektiil kellegi kuklasse saata pelgalt 3-4 meetrit eespool. Seda lugu ilkuski (aastaidki hiljem) minister Tibar telesaates, et “Läbi seina laskmine pole mingi laskekunst vaid timukatöö, et oma (sõjakuritegude) kaasosalisi-tunnistajaid ära koristada!”
Ilmne, et sellise sõnavõtuga implikeeriti legendaarset laskesportlast ja Narva maleva pealikku Nikolai Kütti seda enam, et mina kandsin sellel hetkel nime Romero Kütt. Mõni vaimselt ebakindel kahtlustas minu üleloomulikku (ingellikku) sekkumist, mis karistas võimalikku kallalekippujat. Puujalaga mees oli Melso, Meeme sõber, kes küsis aastaid hiljem, kas ma mäletan, kes ta oli. Loomulikult ma ei mäletanud isegi seda, et “Elsa Karolini” nimi oli olnud Ülle Karakulko! Kohe pärast seda seika vanduva mehega tuligi Ülle mulle järele ja viis meid välja. Maja fassaadil oleks nagu mingeid korrastustöid tehtud, paremal küljel olid tellingud, ent akna kohalt rippus köie otsas mingi väiksema seljapikkune, pigem istmikune, puuplaat. Kas keegi võis end selle külge siduda ja Batmani kombel lasta? Vaevalt. Igaüks, kes sellist juttu hakkas hiljem ajama oli kohe minu jaoks välja arvatud. “See on meie mees!”!, ütles Ülle, kui olin siiski mehele osutanud, kes seda plaati oli läinud ülevalt vaatama.
Siseringis oli sellise eksituse motiiv tegelikult ilmne. Minu jaoks tähendas see Küttidele varju tõmbamist – “Kas sina olid seal? Mis su nimi on?” Nii küsitleti väikest last. Ja isegi müüjad kaupluses peksid keelt. “Tapeti inimene, korteris oli samal ajal väike laps, ta nimi oli Kütt! “, sosistasid müüjatädid omavahel. Mul oli röövlinimi ja nüüd oli väga lihtne selle asitõendi kaudu, et mind seal kinni hoiti, näidata sõrmega Küttide poole. NL väja ma ei saanud, ent nime muuta küll, seda enam et seersant Kalde siiski aimas tegelikku motiivi.
Iga inimese, kes elab sootsiumis, lähikonnas kõlab arvutul hulgal nimesid. Haruldaste nimede puhul on pigem selge, kellest juttu tehakse. Teiselt poolt levinumate nimede nagu Tõnu puhul (“Tõnul on pärast Ameerikat hirmus käitumisprobleem, muudkui röögib iga väiksema asja peale ja lubab kõigile peale kusida!“) võib juhuslik pealtkuulaja olla lihtsalt ärapetetud. Tihti kuulsin kellestki Arturist, kes olevat kodust välja visatud, sest kusi väikevenna hälli ja riiu teravus ei lubanud tal enam seal peavarju saadagi – jumalakeeli oli ta salanud alatut tegu, kuni tsõganivanurite kavalusega teo pealt vahele võeti. Siis kuuldus jälle, et Artur oli toonud võõra töövihiku hindamiseks, mis ilmnes teisest käekirjast, kuni ta õppetööst sootuks kõrvale tõrjuti, kuivõrd läinud naisõpetajale käsipidi kallale. Kas ta oli the Artur – pole aimugi!
Kokkuvõttes peab nentima, et väga efektiivne on alustada ärapetmist a. vaimuhaiglas elamise tunnistamise, b. väitega, et mina pole vanem vaid noorem vend (kellele sa isakese maja ees peksa andsid). Kes hakkab norima haige inimese kallal? Ainult jämedad KGB toorutsejad umbusaldavad, togivad ja kiusavad ju nõrku ja ebakindlaid inimesi! Intelligentsed inimesed nii ei tee, ehkki võivad olla sinisilmsed komnoored ja võitlevad marksistid. Mina tsõgan Arturi dokumente küsida, uurida ega isegi vaadata pole saanud. Tutvustada ennast pika legendiga enda alaarenenud noorema vennana, keda süüdistatakse alusetult kadnud (?) vanema venna pattudes – vargustes, lõhkumistes ja pedofiilsetes rünnakutes – kuulub kriminaal-nahaalsuse Caliostro-gastrollide tippu. Enne sm Alliku kõige andekamat teaduspoega ehk pärast Arizona tagakiusu Esi-Gei’na jõudsid ajakirjandusse Itaalia krahv ja Arizona indiaanlane. Kas Artur ikka teab, mis asi on isiklik ja kelle pere nime sa narrisid?
Keegi võib norida, et kas korrektsemalt neist vanadest asjadest poleks võimalik kirjutada. Ja teiselt poolt, kas need vene veteranid ikka väikese Linda abil saabusid saatusi korrigeerima. Lääne-maailm elab 2014.aasta-järgses uues julgeolekureaalsuses, kui Budapesti memorandum 1994.aastast on unustatud nagu 1939.aasta kevadel Müncheni sobinguga tõmmatud “lõplikud piirid”. Mõlemal pool ookeani on miljardid taas leidnud tee sõjalis-tööstuslikku kompleksi, mis rahuaegadel oleks sattunud pigem järeleaitavasse sotsiaalsfääri. Selle hind on juba Valgemere-äärse Nyonoksa ehk vanade läänemeresoome rannikualade saastumine äpardunud tuumareaktoriga “igavesti kihutava ajamiga” Skyfall ehk 9M730 Burevestnik katsetuse pärast. Jällegi jättis keegi arvestamata võimaluse, mis juhtub, kui asi nihu läheb! Lühinägelikkus seisis lõpetamata algharidusega ÜLKNÜ-elukooligeeniuste puuete nimestikus alati esiviisikus. Kui ei õpi sellest, mis on olnud, siis asjad korduvad – uued Lõssenkod, Ježovid ja Kalded. Kõiki ühendas tarvilike asjade vahelejäämine ja silmakirjalikkus. Seersant Kalde heitis ette saksa poolel sõdimist, kui oli nn kaasa läinud Vlassovi armee mundris venelastega (??), ehk täiesti loomulikult tema sotsiaalkultuurilised kasvandikud peksaksid kõikjal keelt homosuhete üle, kui nad 80.aastatel Nõukogude Liidus ja 90.aastate alguses teisel pool ookeani juba täiesti avalike gei-etteastetega on tuntust kogunud! Kas veel haigem saab asi olla?
On vaja olla reljeefne ja meeldejääv, millisest järelvalve tsoonist eesti rahvas USA eestveetud vastupanuga on välja murdnud ja millist rolli selles ärakusemis-režiimis punased poliitilised organisatsioonid ning esiametnikud-kollaboratsionistid mängisid. Nüüd mängivad mõned stalinistide lapselapsed (rahvusaadete konserveerimist tagavaid) korporante, teised endised kolhooside-sohvooside jmt kvoodi- ja normiametnikud arendavad kapitalismi ja kolmandad sõnaotsesmõttes endistele pähesittumise nõudjad vahutavad inimõigustest ja ikkagi tikuvad igale poole kohut mõistma! Teie aeg sai läbi! See oligi äärmiselt labane ja alatu ühiskond, mis jätkab lainetamist, kui popkultuuri ehk kultuurmeedia sotsioloogiat noorteajakirjade järgi suvalise saksa linna rahvaülikoolis tudeerinud käpardid teoreetiliste filosoofide ja loogikutena üles astuvad või siis ebaselge kooliteega rahvavalgustajad järelpärimistele jälle “rassismi-natsismi ja fašismi” süüdistusi vaid oskavad vastu pritsida.
Seersant Kalde sissekukkumist on tahetud seostada ka Nigul Küti vahetult varasema külaskäiguga Tartusse. Vale-Kütt – provokaator – oli teinud etteaste juba Viljandi ringtee eel nn aiamaadepoolselt küljelt. Ülle tema kuju, häält jmt ilmselt ei tundnud, kui tõepoolest arvas, et keegi Küttide suguvõsast hakkab jahukotikesega vehkima võrkaia taga, kõnetab aktsendiga ning sõidab mopeediga. Jõuan sellest seigast veel täpsemalt kirjutada. Ülle ikka kartis põhimõtteliselt Küti varjugi.
Lahusolemine oli olnud pikk, pilti mul ENSV kodudes kunagi polnud. Kahtlesin, kas see oli tema, kui ta jalutas naise käevangus Tõnissoni majani ja tagasi. Seisin pargiveerus.
Enne Punkti ehkPuändi väljavõlumine?
Ma ei oska öelda kelle palvel või ettepanekul, ent Üllega olime ka Taara puiestee kandis parajasti väljas, kui vanapaar kurikuulsaks roojatud maja vaatama suundus.
Sellel teel, nüüdse lasteaed Nukitsamees värvate ees, asus neid takistama ahistama, lausa tungisid tõuklemisega kallale seersant Kalde koos anaal-komandoga – see oli suures osas sama seltskond, ehkki mitte kogu ulatuses. Keegi tuli ja palus meid appi, et asi läks seal nüüd hulluks. “Sina Kütt siia ei tule!!!“, karjus talle KGB-perse ja kellegi kallis onu. Meid lähemale astuda ei lastudki, vahele minna. Üks KGB-pärdik hoidis ka meid eemal. Ma e tea, mida Ülle mõtles. “Oodake siin!”, ütles ta ja suundus oma vana töökoha poole Toome suunas. Siis kõlas tugevajõulise (?) vintraua vali lask üle Tähtvere linnaosa. KGB-anaalkomando pudenes laiali nagu rottide pesa. Oli ka viimane aeg, keegi oli vana meest löönud. Onu Kalde peitis end arglikult ühe suurema lehtpuu tüve taha ja vaatas kartlikult selle tagant Toome suunas.
“Kes lasi?”, küsis KGB-urinist esialgu pelglikult. Oli võimatu varjata, mis laadi spordimehed või sõdurid nad elus olid olnud! Vana mees sai nüüd lahkuda selle diversiooni varjus. Siis tuli samast suunast, kuhu Ülle oli läinud, vanem prillidega naine, keda ma seal ära ei tundnud, kes sõnas et tema tulistas pätte! Teda ei vahistatud.
Ülle ilmus ühel hetkel tagasi seltskonda, üle pea õhetades. Keskealine mees astus seevastu minu juurde ja luges sõnad peale, et kui ma teaksin kui kalliks ainuükis puhtrahaliselt on isakesele minu lugu läinud!
Ja mida on partei ja ÜLKNÜ närukaelad tagasi maksnud? Nemad ei teinud midagi, nemad võtsid raha õigelt poolelt mitte millegi eest!?
Vaevalt Küttidel oli selles olukorras sidemeid vene rindemeeste organisatsioonidega, et nii rämeda kallalekippumise eest kätte maksta. Karikas sai täis KGB-anaalperverdi enda lähikonnas!
Eesti keeles on eraldi sõnad dramaatilise teemapöörde ja punkti kohta, kuna prantslased kasutavad ühte sõna – pointe.
Ma nägin major ehk seersant Kaldet erinevates situatsioonides. Ühes neis, kui tema kaitsealuseid KGB ohvitserid üritasid järelekatsuda selguski lihtne tõsiasi, et kuigi ta oli osakonna juht, siis tema auaste oli alamohvitseri astmel – “Sa oled seersant!!!” – ja väike nali, mis pidi ühtlasi osutama tema professiooni nurgakivile s.o Kütt-Eikelmannide tagakiusamine ja etnose kaardilt kustutamine. Kui palju oli Eikelmanne veel 1937.aastal ja kui palju leiate selle väärika ajalooga Vaivara suguvõsa liikmeid nüüd nimeregistrist?
Samamoodi nagu prantsuse armee major on tegelikult alamohvitseride seersantvanem (sergeant-major), nõnda võib ka laevastikuluure kapten vastata tegelikult kindral-polkovnikule. Tavalise kommunisti jaoks kõlab kapten ja major loomulikult vastupidises suhtes tõsiasjale. Igatahes kõik nõukogude meditsiinileitnandid ja ka jalaväe vanemad võisid sellele anaal-äpardisele julgelt vastu hakata.
Väikese Linda (mitte segi ajada Linda Eikelmanniga ehk Suurega) ja KGB-perseaugu suhted pingestusid alaliselt peamiselt Henn Saari kiusamise pärast. Ühe ärakusemisväljakutse järel tõstis naine häält ja lubas vapralt, et enam ei sega pelgalt vaigistavat jooki vaid seletab, kus Vana-Perse tegelikult II maailmasõja ajal teenis. Nii juhtuski, et ühel hilisuvepäeval 1980.aasta piirimail lähenes paneel-elamule neli veteraniilmega vene meest, kellest üks kohe äratundvalt osutas KGB-pederastile. Mindi korterisse esimesel korrusel. Ühel hetkel, nägin ka seda tagarõdult juhuslikult nagu enne sama pealesattumisega maja ees delegatsiooniga tulemist, kuuekümnele lähenev nõukogude sõjakangelane kiirustas üle esimese korruse rõduääre, maapind oli seal ca 110 cm kõrgusel ja jooksis pargi suunas. Minu üllatuseks osati tema põgenemiskatset padrikus peale passida ja selja taha väänatud käega ägav KGB-superperse toodi tagasi indikeerimisele.
Siis mehed lahkusid ja trepikoja ees seisis alandlik seltsimees Kalde – “Mis nüüd saab? Mind sunniti sinna minema! Mis nüüd saab?!”, pabistas kõige kõvem nõukogude Tartu põis. “Igatahes minu osakonnas sa enam ei tööta, see oli tõsiselt võetav mees siin!”, lõpetas pärast pikka seebitamist ohvitser omavahelise vestluse.
Ei-ei olnud see täpsemalt saksa armee, ehkki üldiselt nii öeldi, kuna Wehrmachtis sai definitsiooni järgi teenida vaid saksa kodanik või siis naturaliseeritud sakslane. On maitse küsimus, kas Waffen-SS või Vlassovi armees on suurem taevaniulatuv karje venelase-tsõgani jaoks.
Pärast USA-s ilmunud raamatuid “Felix Munoze” kohta on ilmselge, et “Bruno Mölder” ei rääkinud 90.aastatel tagasipöödumisel tõtt enda päritolust ja suhetest okupatsioonivõimude KGB-välisluure osakondadega ning valetab siiani nii oma hariduse kui ka suhete kohta Baltimaade kriminaalsete ringkondadega. Muidugi polnud päris õige, et kokkupuutud jala-tsõganiga enne homoetteastet 80.aastate alguses täiesti puudusid: tsõganimehed käisid kaelakuti mööda Tammelinna ja demonstreerimaks, kes Nõukogude Liidus olid tõepoolest puutumatud, selleks pistis innukas erastes karvasele eromenesele käe teksapükste värvli vahelt paljast kannikat hoidma. Eromenes tõmbas selle käe sealt kohe ära, sest kõndida oli nii ebamugav ja jättis ebaselgeks, kumb neist oli aktiivne pool. Nägin seda tempu oma silmaga.
Kord ilmus ta isegi Tamme staadioni maadlussaali, kus ta esines 20-aastasena, kui mina olin 13-aastane veel – olin just alustanud taas-treeninguid judos. Rippus seal kangil, ent lõuga ei suutnud tõmmata. Keegi ütles, et ta oli kõvasti üle 100 kg. Ma kinnitan, et hooga tõmbasin ka 120 kilosena oma kahekümnendaates 30 korda rippes end kangi kohale. Ja ikkagi tahate te teada, kui kõvasti võib “the General’s child” teile pihta anda? Minu meelest jagunevad mulle kallelekippujad KGB-mahitatud provokaatoriteks ja suitsiidik-lollpeadeks!
Ma pole enam kindel, kas ta üritas tookord maadelda. Ühe paksu täiskasvanud poisi tõmbasin ma oma toonase 65-kilose raskusega igatahes O-uchi-gari teel 15 sekundiga istmikule. Ta ei osanud maadelda, mitte põrmugi ei seisnud jalgadel. Mõni aeg hiljem vinnas keegi öötundidel maadlussaalist kõik hantlid minema, kuni need ilmusid naaberkrundil taas kuurialuses välja.
Kes on tsõgan Artur?
Insener tahtis Üllelt minu raha tagasi saada, sest “Artur ei elanud seal, ookeani taga!” Selgus, et talle USA-s elada ei meeldinud, selle asemel eelistas ta päevade viisi Tartu linnaosades ringi jõlkuda koos vanemate tsõganimeestega. Keda Ülle kaitses, kui terve paneelmaja kuulis, kuidas tsõganipoisist eeskujulikku mustlasmeest KGB seersandi poolt vormiti? Insener sõidutas mind veel enne kooliminemist mikrobussiga ülejõele Narva maantee ühiselamute tagusele tänavale. Ma pidin andma signaali, kui keegi tuleb ja auto aknast sisse piilub. Keegi tuligi ja vaatas nii sõiduatode, isegi kõrgemate veokite aknatesse. Kuidas see täpselt oligi? Igatahes kondas Artur USA asemel Nõukogude Eestis – “tegi luuret”. Tookord järgneski vanemate tsõganimeeste kamp esiluurajale. Insener jälgis seda kolleegidega eemalt pealt – mitte et raha ei saanud tagasi, vaid ilmselt “luurebande” siirdus edaspidi teise linnaosasse, sest KGB-tsõganid aitasid progressiivsuse printsiibil “tagakiusatud geeniused” hädast alati välja. Võõrast last, sest ta vanemaks peeti Eesti vastupanu juhti kindral Kütti, võis inimõigustele sülitades ENSV raha välja pressides kinni hoida, ent vargatsõganeid, kui nad ka Piiteri esiteadlasi riisusid, vangi ei pandud. KGB-tsõganid said uue võimaluse ookeani taga! Ivani seiklustest veel jõuan kirjutada. Meie ajal ei pea keegi kartma oma sõna pärast, kui ta tõtt esitab – KGB-perselakkujate ehk järelnõukogude kambasuurused ei avalda kellelegi vähematki muljet, ausalt öeldes see pool miljonit punaselt organiseerunud ENSV kodanikkugi 80.aastatel oli kärbsesitt USA poolt vaadates, saati siis 10 000 poliitidioodi ühendamine mõne anaalratturi taktikepi alla!
Järgmine kord trehvasin tsõgani-Arturit teises klassis 5.keskkooli hoovipoolses osas, garaažide juures ehk Tamme puiesteel, kus algkoolilapsed pärast õhtuse vahetuse tunde kulli mängisid. 16-aastane tsõgan, kes neil aastatel oma päritolu ei häbenenud ja igale soovijale teataks ka, miks tema koolis ei käi, paistis silma. Ent kui ma olin 50 meetri raadiusse jõudnud tõttas ta minema. “Ta millegi pärast kardab sind!“, ütles keegi mängulistest eakaaslasest. “Ta sattus Ameerikas seadusega pahuksisse ja selle pärast varjab end siin mõnda aega, et siis tagasi minna!“, teatas teine. Artur olnud seal laste hulgas tunnustatud kaaslane, seda kuulsin isegi puiesteel elanud klassikaaslase emakeelekirjandist, mis sest et lapsed olid 7-9 aastased, tema juba vähemalt 16-aastane. Pedosaar parandas, et “guttide asemel” tuleb kirjutada kutid. Ameerikas kui maailmaosas olnuks see tõesti suurim grotesk, gutiks nimetati seal ka mind, mitte tsõganeid. Loomulikult oli asi jäle rahas, ta ei tohtinud silma jääda, et teda tegelikult USA-s polnud. Teiselt poolt on ilmselge, miks tema ettekannetes Rousseau sõidab rongiga – ta pole koolis käinud. Vahele ei jäänud mitte ainult põhikool vaid ilmselt ka algkool. Kas nii eepilist petist Eesti kõrghariduse loos ongi olnud iseseisva riikluse perioodil – selle väljaselgitamine seisab veel ees! Mul oli ka punapäine klassikaaslane, kes kunagi kurtis, et teda jälitas, ajanud lausa jooksujalal taga, õhtuses Tammelinnas noor tsõganimees. Nii et oli mille eest KGB-perseseersant pidi oma kasvatusetaloni jälle teisele poole ookeani tõstma!
ARTURI PEDE-JAANI MUUSIKA
Tartu Eerika paneelmaja teises trepikojas elas kolmandal Toomas Leedu. Temal oli 80.aastate keskpaigas uus sõber, kes vahendas ka talle uuemat Lääne muusikat: “Artur istub päevade viisi magnetofoni taga, tööl ega koolis ta ei käi, ja lindistab ümber Lääne uusimat muusikat!”
Pet Shop Boys, Erasure, Modern Talking ja Elton John’i põrandaalune piraatversioonide lett pärines Leedu teada just temalt. Ja siis puhkeski nn laulev revolutsioon ja moodustati Balti kett!? Ikkagi revolutsioonilises tegevuses osalemine!
1986.aastal ilmus ta Eerika parki jaanipäeva pidavate majapoiste lõkketule äärde ja patras kuni poole kaheteistkümneni, kui vanem karvane tsõganimees talle järgi tuli, Vahurile ja Juksile – minu teada mitte homosõpruspaarile -, oma suhetest. Kogu selle aja kõlas makist homokõride lüüriline muusika. Kui ta lahkus, siis poisid puhkesid naerma, aga minust kaks aastat vanem sõpruspaar tundis end terve õhtu üsna häirituna.
Ma olen juba puudutanud tähtkujude ehk taeva-kaare teema juures naiivinterpretatsioone, kus Koot ja reha langetab agraarinterpretatsioonina maarahva igipõlisele sulasrahva positsoonile ja asendab Frejas slända (Frejerock) või Freya värteni-koodipuu kujundi.
Ometi keegi ei vaidle, et reede on Freya päev olnud algselt ehk ka Reet on eestipärane vaste vanale viljakusjumalanna nimetusele Frigge-Freya (neid algselt ei eristatud), keda auliselt ka Skandinaavia (paganlikud) sakslased tunnustasid lisanimega Emis! (Teised variandid võisid olla murdekangal Piret ja Virku(-akka). ) Maa-Ema hüpostaasid võisidki nende nimede tagant välja ilmuda või siis olla sea märgi kaudu, nagu Tacituse puhul, ära tuntavad. Analoogselt Eeva loole, kus äpardunud esimesest ehk Lilith’ist sai Paradiisi apokrüüfiline Eksitaja ehk Saatan, nõnda on siinmailgi unustatud ära kõige rämedamate piraatidegi hirm ehk Vete-Ema või Wesi-Huuna. Dualistliku maailmapildi puhul tuleb eeldada, et Taara-pita/püha, Wirku-akka ja jumala Toin-Odin triole leidus vastukolmik. Kui Huuna leitud, siis jääb üle veel järjestada (isased) vana- ja uus-kuri, ehkki viitest Matriarhile peaks iseenesestki loomuliku elukorralduse apologeetidele piisama!
Naiiv-interpretatsioon loeb ilmse indogermaanlaste west-sõna varal moodustatud vežgorivesikaar–veskar-vesiger-vesigar “lääs-lääne” vee-kaareks nagu on (ilmselt viienda põhisuunana) taevakaar! Liivlastel kui lõunapoolsematel ja vana Levedia’ga nominaalseltki ühenduses seisjatel oponeerib seda idakaarena Maagor, mis on kindel geograafiline suurus ja ungarlaste vana kodumaa.
Ma olen pakkunud, et rööpne lään (ka läns ja länd Põhjarannikul) tuleneb sakside land-sõnast “maa” ja peaks otsesemalt Suur-Britannniale kui meresõidu sihtpunktile osutama. Teoreetiliselt võib arutleda, et kas Ves-iger pole olnud Vest-inger ehk viide ka anglitele, ent meil tuleb meeles pidada Magoriat, kus -gori näib olevat uhry-ugri variant -gorina ja lääne puhul meenutab, et kord hunnid West-faali ehk Frankia esist Saksamaad valitsesid. Millest ka selline kummaline semantiline anomaalia, et nemzetség on ungarlastele “hõim, rahvas” ja sakslaste eksonüüm slaavlaste hulgas, mis siiski ei erine sellest, kuidas idaslaaviaks transformeerunud Vene- ja Doni-maa koos Uhra-inaga sai endale liivlastelt ro’uz “rahvas” nime. Lääne-slaavlaste peenike naer siinmail ei kõla, see on kindel!
On kummaline, et ott “karu” on murdekangal vaid Võnnus ära märgitud, kuna sõna nõid, mis eranditega kõikjal mujal levinud, jälle seal puudub! Pole üllatav, et nõidumise mõistega seostatakse sort-sort/sorp-sorpma, küll aga kummaliselt mõjub teadlane-sõna esmakasutus, mis palju ütleb nii mõnelegi arturile. Ime-tüve ümber ehitatud murdetuletised on suunatud väljapoole. Imestama ehk nõia ime tegema – aktsioon – on kaasajal pööratud passiivseks mõisteks. Üldiselt sõna kunst peetakse eesti keeles (taide-taito Soomes) indogermaanlikuks laenuks, mis esineb samatüvelisena Hollandis, Skandinaavias ja Saksamaal, ja aluselt peetakse omasõnaks. SCE vaidleb sellele vastu ja pakub, et indogermaanlaste kunst-konst on laensõna kreeka γνῶσις “(varjatud/sala) teadmine/oskus” – gnosis-knuss-kunsis – , kusjuures just siinne kasutus nõidumise kontekstis sellist hüpoteesi kinnitabki. Ma ei oska kunsti-puhul murdeauke seletada, võimalik et metodoloogiline südametunnistus ei lubanud Paide, Viljandi, Tartu ja Tallinna lähedal neid sarnaselt registreerida või tunti neid valgustatud tähenduses. Kraasna maarahva erandlikkus on edasi andnud meile nii Taara-kultuse riismetena kolnurkses aianurgas humala-Vaia‘na (=Thyrsos Dionysosel, kes olnud lõhkikiskumisest paranevjumalus), mille ees on Kolm Kivi, kui ka ilmselgelt gnostiliste Jeesuse kaksikvenna Tooma palvete kaudu, kus Jeesust nimetatakse puuslikuks. Viimane sõna (r) pu+uzlik>upustlik on kindlasti tuletis Püha Vaimu juhtida jäänud 12 apostlist. Ristiusk võib meil gnostilise pärandina olla väga vana, lausa Rooma tagakiusamisaegne, kui siia esimesed usupagulased tulid ja Ladina kiriku maaletulemise ajal sünkretistlik suuline pärimus, kus alg-kristlik sõnum oli nagu humala põimunud Dioanysos-Tõnni ropuvõitu viljakusriitustega, mis väänati “sigadekaitsjaks” Pühaks Antonius’eks. Saartel säilunud ortsutama, mis on Kursi kihelkonnas vornik, seostub ungarlaste varazslo “nõid, võlur” aga võib olla sidemes ka Võrtsjärve äärse Tarvastu jt kihelkondade võrkma-võrgutse sõnadega. Ortsutama võib olla märk Ormaz dualismi preestrite jõudmisest maale. Võrkma, kui pole seotud, siis märgistab palju obstsöönsemat vee-Emanda kultust Eesti suuruselt teise järve ääres paaditavatel hõimudel, kes analoogselt teiste rahvastega rituaalselt siirdusid järvelt mööda Unna jõge ehk Emajõge Peibasele. Peiu-peia käis tegelikul nii meeste kui naiste kohta murdekeeles. Seda enam, et millegi pärast Väikese-Emajõe äärsetes kihelkondades poostma on nõiduma-rüüstama ja poostel sõna kasutatakse laimaja ja nõia jaoks. On täiesti välistatud, et poostel pole see sama puuzlik ehk apostel.
Võib-olla aitab Bremeni Adami pärandatud segadust selgitada vaade eesti murdekeelte kangale. Võõrusliitega, kus võõras esineb determinandina, leiame kümmekond sõnakuju. Algkoolis õpetati (seda pede-arturid ei tea, nad ei käinud koolis), et kont-võõra puhul esiosa tuletati sõnast kontka, mis oli hästituntud sõna Peipsi-äärses vadja-ainelises keskkonnas kui “palgiparv”. Kylfingid-kalevid olid eepilised parvetajad ja puiduärimehed, kes keskaegses Londonis esinesid easterling’idena. Kont-võõras ehk parve-võõras! Kaalumisväärsete variantide sekka kuuluvad siiski ka kunde- või -gundelased, kui juurdetulijad või siirdujad, ka kansa. Kontama tähendav hulkuma ja kontsakas on vilets. Murdekaart seda siiski ei toeta, ehkki lapuline-laplane on samuti kontvõõrana kasutatud väljendid.
Ikkagi Lappe-gunde pidis siinkandis mitte piiriala märgistama vaid laplaste siirdeala, mis on ilmne Soome piirkonna analoogiatest. Võiks täiesti õigustatult küsida, et miks mitte lapi-võõras? Võib-olla üheselt osutabki sellele tšuvaššide kasutus, kus vyras tähendab venelast ehk ro’uz liiget. Mis plahvatab semantiliselt kahes suunas. Esiteks võnnu-võõras/vento-vieras ei vajaks sellist eesliidet, kui wend ja venelane oleks ajalooliselt samad. Venelane on see sama vyras (=?vorgoron) Väina jõgede geograafilises triangulatsioonis – Vana-kvislis – elavad erinevad rahvad (mida ilmselt ilma kreeklaste abita sellisena formuleerida poleks olnud võimalik). Pole raske märgata, et rahvas-ro’uz kasutatigi varem erinevate inimgruppide-hõimude hõlmamiseks teatud kindlas geograafilises ruumis. Ehk siis segunenud rahvastikku. Võnnu-võõras on tuntud eelkõige saartel ja Läänemaal ehk ajaloolises Wikkes. Kuna ülejäänud Eesti tunneb sõna võhi-võõras. Võnnu-võõras on slaavi segment ro’uz’ist, mis saavutas kultuurilise ülekaalu ja määratleb isegi tagantpoolt ettepoole seda slaavilikuna, mis seda kunagi polnud.
Vaid Kaarma kihelkond tunneb Saaremaal võhivõõraid, kuna just selles kirikupiirkonnas leiduvad Saaremaal -vere determinandiga asulad, mujal pigem erandlikult. Mis minu jaoks märgistab Wikke-rahva idapoolseid sugulasi. Tuletagem meelde, et ma töötan siin siirdelisuse hüpoteesi raamistuses, mis sobiks ka Bremeni Adami fantastilise Läänemere idakaldaga rahvastikuga. Häälikumuutusteooriaga kooskõlas saame seeria võhi/vehi/wei>veki/vokia/wikke>vesi/võisi/wizzi. Liivipoolses Sakalas seiame võisi-võõras, mis käibiv -vere rikkas keskkonnas ka võsivõõrana. Me näeme siin Wikke ja muu-Eesti vastandust võnnu ja võhi-võisiks, viimasest tuletatud võhik sõnaga, mis ei peaks üllatama meid Ugandi elanike tõrvamise taustal naabermurretes.
Mõnikord proovitakse või-võhi-võis seeriat täiendada ka vörsi-võri ja veri-võõraga. Tuletagem siiski meelde, et veel 16.sajandil oli Tweri asemel Ot- või Vod-were, mille rööpvorm Ut-gardiana annab soovituse, kuidas interpreteerida vere-veeru vooruna “linnamägi”. Ma siiski nii lihtsalt alla ei annaks ja seostaksin -vere determinanti just verega, skilfing-kylfing jumaliku verega, mis uhkelt end maakangal jumal (r) Od+in>Toin’i järglastena markeerida soovis. Võrsi-võõras Arjus ehk väikeses Arosias peaks minu hinnangul näitama, et nende identiteet oli kõige enam segu, ent pigem eraldiseisev.
Kui reverteerida ehk (r) ma+assing>amassing, siis saame tõepoolest amatsoonidele lähedase nimetuse, seda enam et sellisele viimsele pesale Läänemere ääres on Erudiitide toimetistes juba ammu viidatud. Kreeklaste teada pärinesid amatsoonid Väike-Aasiast ja olid olemas juba Trooja sõja ajal, kui ilusa Helena vabaduse nimel seisid kõrvuti Hektoriga parimate hellenite militaarsportlaste nagu Achilleus vastu. Mis tüvest nad algselt olid, see on ebaselge – on pakutud ka, et osa kurde võivad olla esikrahva, mis pooldus, järglased või siis otsustasid erinevatesse suundadesse rännanud kimbrite üks hõim naasta vanale kodumaale, mis oli nüüd sküütide meelevallas. Ent ka päris-hellenitega tugevas kontaktis hõimusegment ei ole välistatud. Igatahes need naised teinud Herodotose teada sküütidega liidu ja sealt Tsaritsõni kandist (vahepeal Stalingrad) alanud segakeelne Sarmaatia, kuivõrd väga tõenäoliselt olid amatsoonid siiski indoeurooplased. Me võime eeldada just väga tugeva dualistliku liidu puhul suuremat keelelist osalust sõnavaras kui tavapäraselt. Amatsoonid käisid jahil aga ka ilmselt kirjeldasid algmeditsiini kaudu vähemalt taimi omakeelselt. Seega mitte ainult jahisihtmärkide vaid ka õistaimede ehk lillede erinimetused võivad selles järglaskeeles kanda nende pitserit. Eesti etümoloogiasõnastik pakub, et lill on “häälikuliselt ajendatud” ehk onomatopoeetiline moodustis a la sulisemine-vulisemine-vilin etc, mis võib kaugetes keeltes rööpselt oma fonofiilia kohaselt korduda.
Siiski kreeka louloudi, neist põhjapoolsete makedoonlaste lulja ja kreeka-vallahhide lilici osutavad, et see sõna läheb kaugemasse minevikku ja võib olla kirjutatud ka hunnide mtDNA-sse. Eesti keeles leidub selle mõiste jaoks Hungania ninn, Järvamaa kann, ehkki kukk-sõna kasutatakse Vaivaras kitsamalt õie jaoks.
Ehkki Karl Ernst von Baer (1792-1876) märkis, et eesti keel olevat anatoomiliselt sõnavaralt vaene – soon käinud nii arterite kui ka kõõluste kohta – siis murdekeelte tüverikkus pigem kummutab sellist lähenemist. Kõige parem näide on kõhu mõiste, mida varem kirjeldanud ka kere-sõna, mida kaasajal kasutatakse kehalise terviku või kitsamalt torso jaoks. Pugu, pusu, hõõtsik-eetsikas, magu ja pari mahuvad kõik kõhu kui üldmõiste alla. Teises tulbas on välja toodud sobivused. Et kere sobib türgi ehk Volga-taguste türgi rahvaste karin/qorin tüvega ei tohiks üllatada. Lõuna-Sakala pari-parikas klapid Lõuna-Ameerika aymara puraka, malai perut aga ka portugali barrigo’ga. Sarnase fonofiiliaga jakuudi biar kasutatakse maksa jaoks etc. Hõõtsik tundub haruldane sõna. Ent jällegi ynga-ketšua hiqi on lähim klappija.
Kaldutakse arvama, et vadjalaste 18.sajandi pärimuses esinev eristus tšuudide ja tšuhoonetsite vahel on kunstlik ja hiline ehk põhimõtteliselt igal juhul mõlemal puhul tšu-eesliide on samasugust päritolu. Ma ei kavatse loobuda kuninglike sküütidest transformeerunud thiudans-teooriast, millele rajas aluse Herodotos, kelle teada põhjapoolsemad neist a.on vapramad-metsikumad, b. kipuvad ülevalt alla, lausa kui teenijate peale, vaatama lõunapoolsetele, mille poolest peetakse neid kuninglikeks. Eponümaatika ajaloos on äärmiselt keerukas nähtus, samas pole alust kahelda, et Herodotose Tanaise-Vanakvisli tagused voudiinid – punakasblondid ja helesiniste silmadega metsasküüdid – on kõigi läänemeresoomlaste esivanemad. Et osutusilming võib muuta algselt teistsuguse päritoluga nime, eriti kui sõnavaras sarnased mõisted külgnevad, ei tohiks samuti olla uus tähelepanek. Ühelt poolt ürgne asupaik ja rituaalne funktsioon kinnistas teatavale rahvale varasema nimetuse thiudans>tšuud, teiselt poolt nomaadleva osa esinemine arendas uue tähenduskihi, kus tšu- pole enam teatav iseloomulik tööriist või kohtupidamissau, vaid kirjeldab mitte-kindla elupaigaga nomaadide välisilmet. Leedu Šviesa ja slaavi Światło-Свет-Svetlo-Світло kasutatakse valguse jaoks, ent need kõlbaksid ka “heleda” või valge tarbeks. Ehk tšuhoonets eksonüümina on Germaania põliste slaavlaste nimetus heledatele soome-ugri naabritele. Slaavlastel on kindlasti valge olnud alati ka põhjakaare jaoks, näiteks. Tavapärane, klassikaline 19.sajandi diskursus, olen seda ka refereerinud aastaid tagasi, taandab nii finn’i kui suomi via indogermaani fen-veen “soole” – sellisel viisil laplased ja soomlased on üks ja sama rahvas antiigis! Mina seevastu pakun siin, et sui-ones ja sue-hans on esiliites, olgu tähendus milline tahes, see sama suo- või suom– millest moodustatakse soomlane või soome.
Enamgi, eesti murretes senini kasutatav soum-saum võib olla sama päritolu, mis kirjeldab valget pealiskihti ehk kreemi või valget vahukorda. Aga sobib ka lainealuse maa rahva kirjeldusena või ookeani lainetest maale astunud mütoloogilise alg-kreatuuri (a la Veenus) jaoks. Seega suioonid Tacitusel on need sama suo-m-laste esivanemad, kes omavad rituaalset ühtsust idakalda eestlastega ja kelle kultuur-geenid täienesid volgasoomlaste Euroopa poole liikumisega 4.-7.sajandini. Slaavi Čuchna, Čuchonec ja Čuchar puhul kaldutakse kaasajal arvama, et esimesed käisid eestlaste kohta (aga mitte setudel) ja viimane kirjeldas vepslasi kitsamalt. Ma pakun, et honi-huni ja -ari funktsioneerivad samasuguses tähenduses “mehe, inimese” jaoks ja võivad olla volga-doni piirkonna ÜLD-etnodeterminandid, seda enam, et kaivani vepslaste kohta on ilmselt see sama kveen Arosia vallutajate ja põhjaüldrahva jaoks! Miks seal häälikumuutus on läbi viidud, et korraga tšu- ja kve- (k>š), mõnel puhul paikne eluviis ja geograafiline kapseldumine tekitab vajaduse ühest kaks teha, seda enam, et läbikäimise vähesus kilde teineteisest on sürjutanud. Analoogia gootide ehk gottones rööpvormidega peaks seda pointi tõestama! Tabel on esialgne ja ma pöördun selle üksikasjade juurde veel tulevikus tagasi. Loomulikult Skanza/Skandi-navia<kansa tõstatab intriigi Coda-novia osas, kuivõrd see sialdab osutust gootidele. Kas ikka ei peetud silmas kimbrite Jüüti poolsaart või kuna siis astusid Gota-gootide asemel kansa-hansa?