Teie keha rakkude kaudu rööpides on mürgisusega valk nimega MLKL, mis äkki ootab võimalust tappa.
Teadlased on varem MLKL-i kutsunud rakulise surma vormis kirjakandjana nimega necroptosis - räpane omamoodi enesetapp, milles rakk tahtlikult levib oma harjumusi, hoides teisi rakke võimalike viiruse sissetungijate vastu. Kui selline oht on avastatud, kostab häireseade pikk ahel, mis lõpuks ärkab MLKLi oma rahulikust uinumisest. Seejärel, nagu Viking berserker, puruneb MLKL läbi oma rakumembraani, tappes ennast ja ülejäänud lahtrist, kust see tuli.
Stanfordi ülikooli mikrobioloogia ja immunoloogia professor Jan Carette põhjendatult kutsub MLKLi "lööve valku". Kuid Carette'i sõnul ei tegutse MLKL üksinda. Nagu väike väike Manchuuri kandidaat, on MLKL tegelikult ohutu, kuni MLKL-i kõrva ärkab salapärase passi koodi salapärase kaasosalise koodi, muutes seega unine valk külma, raku purustamise killeriks. [5 viisi, kuidas teie rakud tegelevad stressiga]
"See oli suur üllatus - me ei teadnud, et killerivalk nõudis koodi," ütles Carette kolleeg Cole Dovey, Stanfordi doktoriõpetaja ja uue neurotoosi uuringu juht. MLKL on "kontrollitud koodiga ja see vabastatakse koodiga. Nii et ainult siis, kui kood on õige, aktiveerib killer, läbides raku membraanides avasid, kuna see valmistab lahti laotama."
Uuringus, mis ilmus täna (7. juunil) ajakirjas Molecular Cell, leiavad teadlased süüdistuse tuumalises molekulis, mis nende arvates vastutab selle "surmakoodi" edastamise eest. Ja see läheb alias IP6.
Oma uues uuringus otsisid Stanfordi teadlased ellujäänud valgu kaasosakonda, võttes genoomi kogu sõeluuringu kõigi inimese rakusurmas osalevate molekulide kohta. Meeskond indutseeris nekroptoosi laboratooriumis kasvatatud inimese päritolu rakkude rida, et näha, millised geenid ja nende vastavad molekulid olid kõige aktiivsemad nukroptoosi lõppfaaside suunas.
Mitmete testide käigus kogesid üks molekulide rühm meeskonna tähelepanu jällegi: inositoolfosfaadid või IP-d, mis teadaolevalt on seotud paljude rakuliste funktsioonidega, sealhulgas kasvu ja surmaga.
Et uurida IP-perekonna rolli lagede abistajana, kasutas meeskond CRISPRi geeni redigeerimise tööriistu, et luua mutantseid rakke, milles IP-id olid aktiveeritud blokeeritud. Kui need mutantsed rakud nakatati tahtlikult herpesviirusega - mis tavaliselt laseks raku sissetungija häireid ja käivitas necroptoosi - rakud keeldusid surmast.
Molekul, mida nimetatakse IP6, näib otseselt vastutav MLKL-i aktiveerimise eest ja valgu saatmise oma vägivaldse missiooni eest. Teisisõnu, kui IP6 ei ilmunud tööle, siis ei ilmunud ka lööve valgu tööle.
Uued teadmised võivad avaldada suurt mõju selliste haiguste nagu Crohni tõve raviks, mis on osaliselt põhjustatud ekslikest nekroptosidest. Kui teadlased saaksid välja töötada ravimi, mis hoiab ära IP6 seostumise MLKL-iga, võib see takistada rakkude käivitumist necroptoosi, kui nad tõesti ei peaks.
"Seoses ravimite avastamisega on mõnevõrra eiratud [IP-sid], mistõttu oleme väga põnevil, et saaksime neid väikseid molekule uurida võimalike terapeutiliste põhjuste tõttu," sõnas Carette.
Ta ja tema meeskond on juba alustanud oma uurimusi IP6 struktuuriga.
Algselt avaldatud WordsSideKick.com.