Aastaid kestnud uurimustöö tulemusena on teadlastel valminud Saare ja Hiiu maakonda käsitlev võimalike üleujutuste kaart, mille esitlus on kohalikus keskkonnateenistuses kavandatud 13. juunile.
Uurimistöö üks autoreid, geograafi ja geoinformaatiku haridusega Tambet Kikas ise merevee pealetungi üleujutuseks – nagu me seda igapäevaelus teeme – ei nimeta. Meie vestluse alguses rõhutab ta kohe, et peaksime esmalt selgeks tegema mõisted.
“Üleujutustest kui sellistest saame rääkida vaid siseveekogude puhul,” kinnitas Kikas. “Meie koostatud kaart puudutab aga merd ja mereäärseid piirkondi, kus saame rääkida vaid ajuvee või siis kõrgvee piirist.”
Näitab, kus on suurema riskiga kohad
Lahtiseletatuna, nii et sellest saaks aru ka asjasse mittepühendatud tavainimene, tähendab see seda, et teadlaste koostatud kaart näitab meile kätte kohad, kuhu võib merevesi tõusta halbade ilmastikuolude korral ning teatud tingimuste (näiteks tuule suund ja tugevus, tormile eelnenud fooniveetase, piirkonna reljeefsed iseärasused, maakattetüüp, maakasutus, vetevõrgustik jmt) olemasolul.
“Me saame suurepäraselt aru, et igasugune inimlik ennustamine või prognoosimine on tegevus, mille eest pead ei silitata,” märkis Kikas. “Kuid siiski peaks meie koostatud kaart näitama kätte need Saaremaa ja Hiiumaa rannikualad, mis minevikus on allunud ja suure tõenäosusega alluvad ka tulevikus meid ümbritseva mere mõjudele. Neid kohti võibki nimetada tulvariskiga piirkondadeks.”
Kikase sõnul on need suure riskiohuga piirkonnad, kuhu täna poleks mõtet oma eramut või siis suvekodu rajada. Selline on kõnealuse teadustöö väljund meie igapäevaelu jaoks.
Kaardi koostamisel on teadlased võtnud aluseks mitmed faktorid. Nendeks on reljeefi iseärasused, mullastiku- ja maakattetüübid (näit rannikumuldade olemasolu on kinnituseks, et antud ala on korduvalt allunud mere mõjudele), mereveeseisude dünaamika ja piirkonnas valitsevate tuulte analüüs.
Rannale ehitamine on müüt
Tambet Kikas märkis, et pärast kõrgvee riskipiirkondade täpsustamist kontrollis ta mitmete kaartide alusel seda, kuidas on lood kõnealustes piirkondades ehitustegevusega.
“Selleks võtsin ette nii ühe vanema kaardi (nn Vene verstase kaardi aastatest 1891–1912 – toim) ja tänapäeva Eesti põhikaardi,” selgitas ta. “Üllatus oli suur, kui avastasin, et ei minevikus ega ka täna pole suure üleujutusriskiga piirkondadesse oluliselt ehitatud. 70 % riskipiirkonna elu- ja ühiskondlikest hoonetest jääb Nasva asula ja Kuressaare ning Kärdla linna arvele, mis tähendab, et jutud suurest ehitustegevusest meie saarte ranna-aladel on suur müüt.”
Minevikus ehitati suure üleujutusriskiga rannaaladele eelkõige mitteeluhooneid nagu paadikuurid ja muud sadamarajatised ning ka tänapäeval on sellisele alale Saare ja Hiiu maakonnas ehitatud hajusalt üksikuid objekte. “Tõsi, need on 2005. aasta andmed ega kajasta järgnenud kahe aasta ehitusbuumi,” tõdes Kikas. “Kuid ikkagi võib vist öelda, et saarlased ja hiidlased on olnud minevikus ja on ka täna küllaltki mõistlikud ehitajad.”
Kollektiivse töö tulemus
Peale Tambet Kikase, kes kõnealuse töö käigus koostas ala kõrgusmudeli ning tegeles kaardi ja rannikumuldade analüüsiga, on Saare ja Hiiu maakonda puudutavate n-ö võimalike üleujutuste kaardi koostamisel kasutatud veel Eesti mereinstituudi teadlase Ülo Suursaare uurimust mereveeseisude dünaamikast Eestis ning Tartu ülikooli teadlase Ain Kulli uurimust Lääne-Eesti tuulekliimast.
Kogu projekti rahastas keskkonnainvesteeringute keskus (KIK). Teadlaste uurimustöö detailsem tutvustamine saab teoks 13. juunil kohalikus keskkonnateenistuses.
Mõned seisukohad kõnealusest teadustööst
Tugevamad tormid esinevad Lääne-Eestis juhul, kui läänest itta või siis edelast kirdesse liikuva tsükloni kese möödub meist paarsada kilomeetrit põhja poolt. Just sellised olid tsüklonid 1967. aasta oktoobris ja 2005. aasta jaanuaris ja need ongi meie lähiajaloos põhjustanud nii Lääne-Eesti saartel kui ka mandri rannikualadel suuri üleujutusi.
2005. aasta 9. jaanuari torm, kui Pärnus registreeriti Eesti rannikumere uus veetaseme rekord 275 cm ning Kuressaare lahes võis veetase tõusta umbes 200 cm, oli üks sellistest sügis-talvistest tormidest, millesarnased tabavad Eestit kord umbes kümne aasta vältel. Tuule kiiruselt (maksimaalselt 28, puhanguti 38 meetrit sekundis jäi see samas alla nii 1967. a augustitormile kui 1969. a oktoobri-novembritormile, kui Eestis mõõdetud maksimaalseks tuulepuhangu kiiruseks saadi 48 m/s.
Sellist tüüpi tsükloni lähenedes puhuvad alul edelatuuled, mis pöörduvad tsükloni möödumisel läände, seejärel aga loodesse ja isegi põhja. Viimased viivad veetaseme jälle alla, mistõttu ei kesta suured tormiüleujutused reeglina kaua, mitte kauem kui üks ööpäev.
Suhteliselt ohutud – seda ajuvee seisukohast vaadatuna – on meie jaoks tsüklonid, mille kese möödub Eestist lõuna poolt. Sellised tsüklonid toovad tugeva põhja- ja loodetuule, mis võivad küll metsa ja hooneid purustada, kuid kõrget veeseisu need Lääne-Eestis ei põhjusta.
Saaremaa ranniku kõrgeimad oodatavad mereveetõusud jäävad praegusel klimatoloogilisel epohhil vahemikku 200–230 cm (selliste veetõusude esinemise sagedus on kord sajandis) ja vahemikku 210–270 cm (esinemistõenäosus kord aastatuhande jooksul).
Mereveetõusu nimetatud tasemed võivad kõige suurema tõenäosusega realiseeruda Kihelkonna lahes, Ariste lahes, rannalõigus Muraja poolsaarest ja Udrikulaiust läänes, Väikeses väinas ning Ruhnu saare läänerannikul. Suhteliselt tundlikuks piirkonnaks tormiüleujutuste suhtes on n-ö soodsa tuulesuuna korral ka Kuressaare laht (Suur laht).
Üldiselt pole aga olukord Saare maakonnas kusagil nii kriitiline kui Pärnus, Matsalu ja Haapsalu lahes.
Kõige väiksem on ajuvee võimalik maksimumtase eeldatavasti Sõrve sääre idarannikul ning Saaremaa põhjarannikul Soela väina piirkonnas, kuid nendeski kohtades peaks arvestama maksimaalselt kuni 170–240 cm veetõusuga.