Kas plaanite alati oma järgmist puhkust? Peaksite selle asemel koju jääma
Minu rändava südame jaoks raske õppimine.
„Vaadake seda, New Orleansis on palju soodsa hinnaga Airbnb-sid. Lisaks, kuna New Orleans asub meist vaid seitsmetunnise autosõidu kaugusel, ei peaks ka sinna sõitmiseks kulutama nii palju raha. ”Kummardusin kohale ja näitasin oma partneritele pilte imetlusväärsest Airbnb-st, mis oli mõistliku hinnaga ja üsna lähedal Prantsuse kvartalile.
Kuid hetkel olin juba omamoodi puhkusel. Istusin ema ema köögis Berkeley Springsis, Lääne-Virginias. Võtsime koos umbes nädala puhkust ja lõõgastav aeg, nägu toppides, pere aega nautides ja magades järele jõudes.
Mul on halb komme seda teha. Ma olen sõna otseses mõttes juba puhkusel ja kui mul on õudust tekitav tõdemus, et “päris elu” on vaid mõne päeva kaugusel, hakkan ma oma järgmist põgenemist innukalt proovima.
Reisimine on hämmastav. See on fakt. Ja kui keegi teine, kes elas Marylandis oma elu 21 esimest aastat, hakkab osa mu hingest rahunema, kui ma ei pea nii tihti reisima.
Te ei suutnud seda näha, kuid seda viimast lauset kirjutades pidin vahtima taeva poole ja mõtlema, kui kaua ma olen Atlantas, kus ma praegu elan. Tegelikult, iga kord, kui keegi küsib minult, kui kaua ma siin olen olnud, peatun ma selle üle, enne kui paratamatult vastan: "Vau, juba on möödunud neli aastat, kuigi see ei tunne seda."
Ma ei tunne endiselt, et tean oma linna. Aastad tööl käies, koju tulles, söömas, magades ja korrates on mind enamasti hoitud oma inspireeriva ümbruse jaoks teadmata.
Olen aru saanud, et selle asemel, et mõõta oma armunud elu à la Rentis, mõõtsin ma oma elu viimastel aastatel puhkuste ajal. Ja ma kahtlustan, et ma pole ainus, kes nii mõtleb.
Aastatuhanded on kõige ärevamad ja kõige masendunud põlvkond. Nad reisivad ka rohkem kui teised põlvkonnad. Ehkki kõigi nende faktidega on seotud palju tegureid, ei saa ma imestada, kui paljud mu kaasõpilased Millennialid hoiavad end mõistlikena, oodates kannatamatult oma järgmist puhkust.
Isiklikult olen aru saanud, et ma ei armasta ainult reisimist, sest see on põnev ja rikastav. Armastan reisimist, sest see viib mind mu igapäevaelust eemale. Ja see võib olla probleem.
Lõppude lõpuks on rahvas, kus 71% töötajatest muud tööd jahib, selge, et Ameerikas on rahulolematus tööga tohutu. Nagu paljud, olen ka vaeva näinud sellega, et mul on tööl stress enne seda, kui ma vahetunnis tund aega sisse löön.
Samuti ei tunne ma tunnet, et mul oleks Atlantas, isegi neli aastat hiljem, oma sõpruskond. Noor täiskasvanueas on imelik aeg sõprade leidmiseks, kui te ei käi koolis ja kui te töötate jaemüügi alal, võivad vastuolulised ajakavad muuta töökaaslastega vaeva nägemise võimatuks.
Kombineerige töörahulolu puudumine vaimse haigusega, tõuge “sammu pidada sotsiaalmeedias liikuvate jonesidega” ja pideva tugirühma puudumine ning pole ime, et otsin alati puhkust.
Ja see on koht, kus ma olen mõistnud, kui oluline on oma kodusele baasile keskendumiseks reisimisest paus teha. Ma ei loobu täielikult reisimisest ja loodetavasti ei kavatse seda ka kunagi, kuid pean siiski omajagu aega ja vaeva reiside kavandamiseks oma tegelikku ellu jätma.
Kui ka teie kavandate pidevalt oma järgmist puhkust, kutsun teid üles mõtlema, miks. Kui see on tingitud sellest, et tunnete sügavat sügavat rahulolematust oma tegeliku eluga, proovige selle ignoreerimise asemel sellele kalduda. Kuigi reisimine võtab vaieldamatult lühikeseks ajaks teie reaalse elu ära, on see ka ajutise lahenduse püsivale probleemile.
Teie tegelik elu jääb sama masendavaks nagu alati, kui tagasi tulete, kui te ei tee midagi selle muutmiseks. Igal juhul jätkake aeg-ajalt fantastilisi reise. Me kõik peame aeg-ajalt seda värskendusnuppu särama. Kuid proovige vaheaegade vahepeal investeerida aega ja energiat ka omaenda ellu ja koju.
Vihkate oma tööd? Proovige jõuvõtuvõlli päevade puudumise üle vingumise asemel leida midagi muud. Kas sul pole piisavalt sõpru? Püüa inimestega tuttavaks saada. Pole nalja, ma olen Starbucksi baristad väikese vaevaga edukalt sõbrannadeks teisendanud. Võitlus vaimse tervisega? Noh, selle lahendamiseks on palju lähenemisviise, kuid puhkus ei tähenda kindlasti, et depressioonideemon libiseks tagasi oma pimedasse vangikotta - vähemalt mitte püsivalt.
Nüüd pole see veel täielik rong puhkuste vastu; Põgenen juuni lõpus koos oma elukaaslase perega, nagu on saanud iga-aastaseks traditsiooniks, ja I. Can. Mitte. Oota. Kuid enne kui see aeg ümber saab, üritan muuta oma igapäevase elu nauditavamaks ja lähedasemaks omaenda puhkusele - või pigem puhkamisele.