Nägin täna FBis kuulutust, et kellelgi oli abielusõrmus ära kadunud ja ta otsis seda taga. Kuulutuse juures olid umbes sellised sõnad, et “nagu te ise ka aru saate, on see hindamatu väärtusega!”. Ma pole vist maininudki, et mul kadus kihlasõrmus ära. Millal, ma ei mäleta ja mind isegi ausalt öeldes see nii väga ei huvita. Pole seda isegi vast otsinud, sest mu loogika ütleb, et kui see kuskil majas on, siis tuleb see ise välja ja kui see mujal ära kadus, siis ei tule ta nagunii välja. Ma ei tunne, et mul selle sõrmusega absoluutselt mitte mingit “sidet” või “emotsiooni” oleks olnud. Tavaline sõrmus, mida ma paar aastat kandsin ja nüüd enam ei kanna. Ega me selle võrra nüüd vähem “kihlatud” või abielus ei ole, et see sõrmus kadunud on. Ega see mingi väga hullult ei meeldinud mulle ka. Kardo lausa hakkas naerma, et raudselt meelega “kaotasid” ära, et sa seda kandma ei peaks, aga kuna keegi mind noaähvardusel ennegi ei SUNDINUD, siis ma päriselt meelega seda ei teinud.
Hakkasin mõtlema, et kas ma oleksin siis kurb, kui mu abielusõrmus ära kaoks? Tjah, minu oma oli päris kallis, nii et selles suhtes oleks vist küll kurb, et nii kalli asja ära kaotaks. Või no KURB on vale sõna, sest ma kardan, et ma kehitaks õlgu ja oleks nagu nojah, mis siin ikka.
Ma ei tea, kas te mäletate, aga Pandora kinkis mulle ühe südametega sõrmuse, mida ma endale jupp aega soovinud olin. Võiks eeldada, et kuna ma seda nii väga tahtsin, et ma nüüd hullult hoiaks seda, aga tegelikkuses käisime me Daki sünnal väljas ja kui üks tüdruk ütles, et mul on nii ilus sõrmus, siis oli minu esimene reaktsioon, et issand jumal, tahad endale? Ta viisaka inimesena ikka ei võtnud, aga mul oleks jumla suva anda olnud. Mul pole selle, ega ka ühegi teise ehtega mittemingisugust jubedat sidet, et mind huvitaks, kas see on kadunud või alles. Täitsa tundetu inimene vist.
Mõtlen just, et kas oleks mingi asi, mis hindamatu väärtusega oleks ja mul vist ÜKS asi on, mille kadumise üle ma väga kurb oleks. Nimelt mu ema lasi Mari sündides Papa abielusõrmusest talle teha ühe medaljoni ja kui ma SELLE ära kaotaks, siis ma oleks VÄGA pahane enda peale. Mitte, et ma praegu öelda oskaks, kus see on, aga kuna ma seda iial karbistki välja pole võtnud, siis äkki ma andsin selle Lea kätte hoiule või panin hoopis Mari mälestustekarpi, aga no ta on alles, ma mingi aeg alles nägin seda… kuskil.
Muidugi ma ei taha öelda, et need, kes oma asjadest hoolivad, oleks kuidagi imelikud, ma tean väga hästi, et üldiselt olen vist ikka mina ise see imelik, aga no ma ei kujutaks ettegi, et ma mingi kaotatud ehte pärast kuskil nutaks või kurbust tunneks, hea, kui õlgugi kehitaks. Võib-olla ma räägiks teist lugu, kui ma oleks vana naine ja Kardo oleks ammu surnud, et oii minu kadunud abikaasa kingitud ja blaablaa, aga esiteks on meil ammu kokku lepitud, et ma suren esimesena ja no ma ei saa midagi teha, et mul pole mingit sidet materiaalsete asjadega ja ma seetõttu eelistaks, et keegi mulle selliseid sentimentaalseid asju ei annaks ka, sest ma raudselt kaotaks selle ikkagi ära. Ma ei julgenud isegi sõbranna reisikotti laenata, sest ma kartsin, et ma lõhun/kaotan selle ära, seega ma tellisin talle uue ja võtsin tema oma päriseks endale, et ma saaks rahus elada, ilma et ma peaks mõtlema, kas ma kellegi TEISE asja kaotan või rikun. Ma olen kohutavalt koba!
Nii et kui te mind kunagi abielusõrmuseta näete, siis ei, me ei ole lahku läinud, sest “väita, et sul on ilus suhe, kus ei tülitseta” ongi fassaad ja tegelikult suhe loomulikult laguneb, vaid ma lihtlabaselt olen selle ära kaotanud. Muud ei midagi.
Rääkides põgusalt sellest “pole võimalik mitte tülitseda”, siis kirjutas üks blogija ühes oma postituses: “Paarid, kes kõigile kuulutavad, et nad mitte kunagi ei tülitse. Mina ei usu seda. Mitte et me nüüd ise ka Marekiga metsikult maid jagaks, aga nägelemisi, ütlemisi ja tülisid tuleb ikka ette. Olgu need siis teemadel “kas see klaas peseb end ise ära” või “miks sa last oma tuppa magama ei pane”, aga ikkagi tülid. Nääklused. Aga on inimesi, kes raiuvad, et nad mitte kunagi ei tülitse. Kas see saab nii olla või nad lihtsalt varjavad midagi?”
See tundus nii naljakas, et varjad midagi. Mida? Selles suhtes, et kui me tülitseks pidevalt või aeg-ajalt, siis ma kas ütleks seda või ei ütleks üldse mitte midagi, aga minu jaoks on endale ka tore üllatus see, et me EI tülitse ja seda naljakam on näha, kuidas mõnele see 100% võimatu tundub. Miks see ei peaks saama nii olla?
Muidugi oleneb mida tülina võtta, sest minu jaoks see ei ole tüli, kui ma porisedes ütleksin, et “kas see klaas peseb ennast ise ära?”. See pole ju TÜLI? See on mingi suvaline olmeporin. Toon näiteks teile väikse näite viimasest “olmeporinast” mis meil oli ja öelge nüüd ise, kas see on tüli või mitte.
Kardo küsib minult, et kuule kell on 9, kas sa hakkad lapsi juba magama ka viima?
Mina küsin vastu, et miks ta eeldab, et mina tahan alati iga öö lapsed magama panna. Äkki tahan ma hoopis üleval olla?
“Kui ma oleks TEADNUD, siis ma oleks ma neid juba ammu hakanud magama sättima,” porises Kardo vastu.
“Aga kas sa KÜSISID?” porisesin mina ka. “Miks sa alati eeldad, et minu elu unistus on IGA ÕHTU lapsi magama panna ah?” hakkasin ma juba rohkem mölisema, kui Kardo lapsed kokku kraapis ja neid hambaid pesema suunas. Tema oli veits pahane, et ma talle enne ei öelnud ja mina olin veits pahane, et nagu ma oleks mingi elukutseline laste magama panija, kes iga õhtu seda täiega teha tahab. Samas arusaadav oli see ka, sest tõesti ma panin tunduvalt rohkem lapsi magama, sest rasedus= kohutav uni! Aga kuna see hakkab taanduma, siis ei ole mul ka enam huvi iga päev kell 21 voodisse ronida.
“Väga kena oleks ju, kui me räägiks õhtuti kuue paiku selgeks, et kes täna lapsed magama paneb ja siis saaksime me mõlemad ennast ette valmistada ja teada, kes selle taaga ette võtab?” pakkusin ma talle pärast välja ja ta nõustus. Järgmisel õhtul küsiski Kardo, et mis ma arvan, kas ma tahan ise lapsed magama panna, või paneb tema, et ta siis teab arvestada. Ja peale seda ei ole meil kordagi probleemi olnud samal teemal. Kuigi korraks mõlemad veits solvusid ära küll, aga kas see on siis nüüd midagi, mille kohta ma peaks ütlema, et meil oli tüli? Ma ise nagu ei arva seda, sest probleem sai kenasti lahendatud.
Ma olen ise suhtes olnud küll, kus pidevalt mingi nääklus ja tülid käisid. Nagu näha ma ei ole enam selles suhtes… :D Ja kohe kindlasti ma võin öelda, et meie mitte tülitsemises on “süüdi” Kardo. Esiteks ta on kogu aeg nii hea isa ja abikaasa, et no mul on jumala suva, kuhu ta oma sokid viskama peaks. Kui ta neid mulle just näkku ei viskaks. Ta ise ka ei viitsi üldse tülitseda ja no tõesti on meil ka nii, et kui ta unustab midagi poest tuua ja ma juba hakkan mölisema, et no TORE, ma NII tahtsin endale sprotileiba teha, aga eiiiii, üks mees siin SPETS ei too mulle sprotte jah?! Siis keerab ta otsa ringi ja läheb toob sprotte. Mida ma siis enam edasi mölisen? Seega on mul tunne, et meil on Britiga suht sarnased mehed, ainult minu oma ei oska küpsetisi teha :D
Korraks tuli naljakas olukord meelde. Sõbranna tuli külla ja vaatas, et laual on lilled.
“Kust said?” uuris ta.
-“Kardo tõi,” vastasin ma.
“Aaa.. ma instas ei näinudki.”
-“Ma pole instasse pannudki.”
“Miks?!”
Ma ei teagi, mõnikord ju olen ka pannud, aga mingi 80% ajast ei pane, sest ma olen seda sada korda siin käianud, et kuna mulle meeldivad lilled vaasis, siis Kardo toobki neid suht kohu aeg. Umbes nagu piima ostaks :D Ükskord võttis mul endal mitu tundi aru saamaks, et Kardo mulle lilli toonud oli :D #tänamatu
Muidugi Kardo on eile õhtust saadik ära olnud ja seetõttu on minu heldimus tema vastu veel kordades suurem, sest ma VIHKAN, kui Kardo kuskil käib. Te oleksite pidanud mu nägu nägema, kui ma küsisin ta käest, et kas ta reedel restorani tahab tulla ja ta vastas, et no tahaks küll, aga ma lähen ju sõpradega Veikole külla. “Mida?! See ei olnudki nali või?!” ohkisin ma dramaatiliselt. “See on mu elu kõige hullem päev!” hälisesin ma edasi. Nüüd ma siin elan homseni ilma Kardot ja nii vastik on juba. Täna hommikul pidin endale ise kohvi tegema, nagu loom!
Läbi aastate on leidunud neid, kes Kardole kaasa tunnevad ja ohkavad südamest, et küll on vaene tallaalune. Vot mina ei tea, kas ta ise ennast selleks peab või mitte, ma ei usu miskipärast, sest muidu ta oleks midagi öelnud ja kui tema on õnnelik ja mina olen õnnelik, siis ega vahet ei ole, kes üldiselt hommikukohvi teeb. Läbi häda sain ju ise ka tehtud, aga ometi pidin ma täna hommikul ärkama selle peale, et Lende kühveldas kassi liivakastist junne välja, mitte selle peale, et Kardo mind naeruväärsete komplimentidega üle külvaks.
“Kardoooooo, miks sa kogu aeg nii haiget juttu ajad?” küsin ma ükskord.
-“Sest sa hakkad siis naerma.”
Jummel, ma siin hüppan teemast-teemasse, et armastus on nagu päris suur ja ma ei tahaks mitte kellegi teisega koos olla, AGA kui meil suve alguse pidu oli, siis üks külalistest rääkis, et ta mees on ta parim sõber. Mina võin ausalt öelda, et Kardo ei ole minu parim sõber, kaugelt ka mitte, mul on parimaid sõpru küll, aga nad on teised inimesed kui Kardo :D Kuigi tõele au andes, siis elada ei tahaks ma küll mitte kellegi teisega kui Kardoga, nii et võib-olla ta ikka on mu “parim sõber”, aga ma pole sellest veel aru saanud? :D
Marimell ka kirjutas oma blogis, et ta oleks iga kell valmis Meelise eest surema. Kui ma peaks valima, et kas sureks mina või lapsed, siis poleks siin küsimustki. Oli kena elada! Aga mina või Kardo… nojah, ma pean ütlema, et sorri Kardo, oli tore sinuga elada, aga ma ei suudaks elu sees vist oma elu Kardo nimel ohverdada. Ei teagi, äkki meil ikka pole see “päris armastus” :D Mulle tundub, et see peaks olema vist iga ellujäämisinstinkti vastane ka, et rahumeeli ala põled majja, sest “ma ju lubasin, et ma päästaks Kardo elu!”.
Vot, sellised heietused sõrmustest ja suhetest tänasesse hommikusse. Tuleks Kardo juba rutem tagasi, kell on juba 11 ja keegi pole siiani küsinud, et mida ma hommikusöögiks tahaks :( #olenkardosülekoer. Fain, hakkan siis ise süüa tegema. Nagu loom.