Toome selle Eesti Päevalehes 29.06.2011 ilmunud intervjuu Avatud Eesti Fondi kauaaegse sõbra Pavel Marozauga ära ka meie blogis:
Pavel Marozau, Valgevene dissident
”Külastasin Eestit ja olin hämmingus, kuidas ühes väikeses riigis kõik nii hästi toimib, eriti üllatas mind euroopaliku valitsuse avatus. Mul ei olnud plaanis kodumaalt lahkuda, aga kui olukord keeruliseks muutus ja sõbra autoga Venemaale lahkuma pidin, kutsuti mind Austriasse ja ka Šveitsi – just siis meenuski ammune külaskäik Eestisse ning astusin arvuti ja kotiga Eesti rongi peale. Sellele eelnes äratundmine, et tahaksin oma uut elu alustada just siin.”
Nii algas Valgevenest pärit Pavel Marozau lugu Eestis viie aasta eest. Nüüd on endine poliitpõgenik saanud pagulase staatuse ja ta tunneb, et saab Valgevene heaks Eestis elades rohkem ära teha kui kodumaale jäädes.
-Miks sa Valgevenest lahkusid?
Tulin Eestisse poliitilistel põhjustel peale presidendivalimisi. Olin koos sõpradega Internetis avaldanud mõned satiirilised multifilmid (www.multclub.org ) Valgevene olukorrast ja Aleksandr Lukašenkast. Seejärel hakkasid KGB ja prokuratuur minu tegevuse vastu kõrgendatud tähelepanu üles näitama. Meid jälitati ning plaaniti vangi saata. Kui mul oli 24 tundi aega otsustada, kas jääda Valgevenesse ning istuda vangis või ära sõita, siis otsustasin sõprade soovitusel lahkuda.
Kaks minu sõpra, keda samalaadses tegevuses süüdistati, olid enne seda juba Valgevenest Ukrainasse lahkunud. Presidendi laimamise süüdistuse eest oleks meid kõiki vangis oodanud 2-4 aastat. Juba enne meid oli inimesi sama süüdistuse alusel istuma saadetud.
-Miks sa just Eesti enda uueks kodumaaks valisid?
Enne veel kui põgenikuna Eestisse jõudsin, olin 2006. aastal Avatud Eesti Fondi toetusel siin lühivisiidil käinud ja näinud, kuidas siinne majandus ja IT arenevad. Ühtlasi sai mulle osaks palju heasüdamlikkust ja külalislahkust. Mõistsin, et just siin saan oma riiki aidata, et sobival hetkel tagasi pöörduda. Mõnikord tundub mulle, et siinsed elanikud mõistavad isegi paremini kui valgevenelased, et Valgevene vajab muutust.
Mulle meeldib, et Eestis ei ole võimalik sotsiaaltoetustest ära elada, see on õige lähenemine, et inimest julgustatakse tööle. Siiski näen Eestit kui uut kodumaad eelkõige vaheetapina oma elus. Loodan, et lähiaastatel olukord Valgevenes muutub ning saan tagasi koju. Mu süda on ju seal!
-Mida sa Eestis teed?
Asutasime eesti ja valgevene kolleegidega organisatsiooni ”Valgevene Uus Tee”, mis tegeleb alates 2006. aastast Eestis Valgevenega seotud projektidega. Korraldame kontserte ja näitusi, kutsume külla valgevene kirjanikke ja teisi kultuuritegelasi. Lisaks oleme teiste konverentside kõrval korraldanud näiteks Valgevene diasapora teemalise konverentsi ning toetame erinevaid interneti projekte. Me ei ole unustanud ka kohalikke valgevenelasi. Asutasime Tallinnas pühapäevakooli ning teeme koostööd valgevenelastega Maardus ja Ida-Virumaal.
Erinevate valgevene tulevikule suunatud tegevuste ja projektide raames mõtlen ja tegutsen kodumaale mõeldes. Eelkõige tegutseme Euroopa ja Valgevene, Eesti ja Valgevene lähendamise suunal kultuuri, hariduse ja infotehnoloogia projektide kaudu. Hetkel on kõige olulisem 2009. aastal alguse saanud veebi-TV projekt – АРУ ТВ (www.aru.tv ). Klipid valmivad Eestis ning silmas pidades eelkõige Valgevene ja Venemaa vaatajaid; samas pakub see palju huvitavat infot ka eestimaalastele.
Olen hakanud ka eesti keelt õppima ning mulle meeldib spordiga tegeleda. Mul on kass ja ma reisin palju mööda Eestit ringi.
-Millised on uued väljakutsed?
Kuna Valgevene puhul ei saa rääkida ei kodanikuühiskonnast, pressivabadusest ega ka poliitharidusest, on oluline tegeleda just noorte harimisega. Vanemad on liialt hirmunud, et muutusi soovida, ühiskond oleks justkui hirmu ning vaikimise viirusega nakatunud. Eestis olles saan Valgevene arengule kaasa aidata – kohapeal ei oleks see võimalik, kõik on riigi kontrolli all. Ja kui lõpuks krahh toimub, aitan oma kodumaad peale Lukašsenko lahkumist üles ehitada. Seniks aga piirdun ärikontaktide loomisega kahe riigi vahel ja selle kaudu ka Valgevene ning Eesti (eelkõige Pronksiöö tagamaade selgitamisega) maine parandamisega.
-Kas Valgevene on muutusteks valmis?
Enne kevadisi sündmusi arvasin, et vähem kui 30% meie elanikkonnast on valmis. Nüüd aga kindlasti juba rohkem. Kahe osapoole, st Lukašsenko toetajate ja vastaste vahel on pinged suured. Valitsusaparaat on korrumpeerunud, riigiametnikud ei ole tööle saanud kompetentsi vaid suhete alusel ega ole võimelised strateegilisi otsuseid vastu võtma. Valgevene on isolatsioonis ja Venemaa, USA ning Euroopaga konfliktis. Lukašsenko püüab pidevalt nende kõigiga manipuleerida, kuid viimasel ajal on see keerulisemaks muutunud. Küsimus, mis saab edasi on otsustava tähtsusega ning usun, et lähiaastatel see valik langetatakse.
-Mille poolest erinevad Eesti ja Valgevene?
Ühiskond on siin polariseerunud – vastanduvad eesti- ja venekeelsed. Valgevenes jagunevad inimesed pigem poliitilise meelestatuse alusel, st Lukašsenko pooldajad ja vastased. Valgevenes soovib valitsus kõike kontrollida. Eestis aga laseb riik inimestel areneda, pole propagandat. Eestis on kasvamas põlvkond, mis ei ole diktatuuri näinud ja noored peavad demokraatiat enesestmõistetavaks.
-Kas Eestis saad ennast vabalt väljendada?
Kes muutusi kardab, ei saa midagi muuta. Minu vanemaid, kes jäid kodumaale külastab miilits regulaarselt, et minu tegevusest rääkida. Samas on Valgevene valitsus keskendunud eelkõige sisevaenlaste otsimisele ja seepärast ei peeta ”välisvaenlasi”, kelle hulka nüüd kuulun, ohtlikuks.
-Mida Eesti saaks Valgevene heaks ära teha?
Eesti juba teebki, oluline on jätkata tegevust noorsootöö, sõnavabaduse, internetivabaduse, hariduse ja Valgevene-EL orientatsiooni suunas. Eesti valitsus mõistab Valgevene vajadusi, lihtsalt ressursse aidata on Teil vähe.
-Mida migratsioon maailmas muudab?
Immigrantidesse pole Ameerikas mitte alati hästi suhtutud – alles Kennedy tõstis iirlased porist üles. Migrant toob uuele kodumaale kaasa oma teadmised-oskused ning aitab kindlasti ksenofoobia vähenemisele kaasa. Eesti migratsioonipoliitika jätab võimaluse migrantidele individuaalset tähelepanu osutada ja neid siia ühiskonda lõimida ja see on igati kiiduväärt.
-Kui ühel ilusal päeval on olukord Valgevenes stabiliseerunud ja otsustad koju tagasi pöörduda, siis mida Eestist kaasa võtad?
Mälestused Eesti loodusest, eriti merevaated. Kindlasti ka eestlaste tööarmastuse, rõhuasetuse isiklikule vastutusele ning korruptsioonivastase võitluse. Emale võtan kingiks kindlasti eesti musta leiba, kilu ja pasteeti.
Intervjuu valmis Rahvusvahelise Migratsiooniorganisatiooni (IOM) projekti „Avaliku teadlikkuse tõstmine migratsiooni- ja varjupaigatemaatikal Eestis: Pagulased? Kes? Miks? (PARE)“ raames ning seda kaasrahastavad Euroopa Liit Euroopa Pagulasfondi kaudu ja Eesti Vabariigi Siseministeerium.