Jätkasin sealt kus eile pooleli jäi, sest kui rabajärvele juba esimene jääkirme on tekkinud kaanetab külm selle vaid loetud päevadega ning huvitavat lume-jää-vee mängu ei jagu kauaks. Tänane pilt erineski kardinaalselt eilsest – jääkaane oli saanud ka viimane kolmandik järvest ning lume alt kumavaid veeauke tuli otsida õõtsiku servadest. Järgmise paari külma päevaga kaovad ka need ja kogu järvepind muutub ühetaoliselt valgeks.
Käisin rabas ujumas. Vesi oli rinnuni, jalad põhja ei ulatunud. Nüüd vaatan fotoka kere kuivamist ja juurdlen, et kas saab tast veel elulooma või tuleks hakata jõuluvanale kirja kirjutama…
Sügiseste vihmade toel on Kasari ülemjooksul veetase tõusnud ning vett jagub näpuotsaga ka luhtadele. Paari aasta tagusest seisust on siiski üksjagu puudu. Toona olid detsembri alguseks kõik lagedamad alad ühtlaselt vee all. Loodetavasti tuleb tänavugi enne talvekülmi jõeveele veel lisa.
Sõitsime kanuude ja süstadega Läti luhalt Tõramaale. Vett jagus jõesängi ja natukene ka ümbritsevatele luhtadele, kuid paaril korral tuli siiski ka jalad märjaks teha, et vette kukkunud puudest mööda pääseda. Tore oli Soomaad lõpuks veel kulgedes kogeda.
Kabli linnujaamas räägitakse ühtelugu ilmast. Mitte sellepärast, et piinlikke vaikushetki täita, vaid ikka seetõttu, et tuul, sademed, pilved ja tuhat muud pisiasja määravad, kas on oodata ägedat kakuööd või hommikust linnumäsu või tuleb hoopis vihmaootuses hakata võrke kinni panema. Seekord sai nii üht kui teist – öösel kakke ja päeval vihma.
Harva kui saab käia vanas, kõrge kaitseväärtusega metsas. Enamasti tuleb leppida mingisuguse rohkem või vähem nauditava võpsikuga. See aga ei tähenda, et metsast miskit huvitavat leida ei võiks. Mina näiteks unustasin end täna ühte 60-aastasesse eraldisse.
Kust otsida sügisvärve? Eks ikka rabast! Valgusega ainult ei hellitatud. Päikese asemel tuli loojang vihmasabina ja halli pilvetekiga.
Kui mõni vaatab nõrkemiseni sotsiaalmeedia postitusi, siis mina võin unustada end tunniks või paariks maa-ameti ortofotot kerima. Põnev on uurida, kust kulgevad metsaojad ja jalgrajad ning kuidas näevad tuttavad kohad välja pilvepiirilt. Enamasti võtan kõrvale lahti ka metsaregistri, et mõnd silma hakanud tukka täpsemalt uurida. Vahel, mitte küll väga tihti, viib kaardi sirvimine ka reaalsele avastusretkele – sellisele, kus eesmärgiks ei ole kotkapesa otsimine või linnuloendus, vaid avatud meelega uue maastiku kogemine.
Matsalu filmifestivalil üritan olla võimalikult palju aega kinosaalis loodusdokumentaalide seltsis. See tähendab kuus, seitse või enam linastust päevas ja nii mitu päeva jutti. Huvitavaid ja tavalisest teleekraanil näidatavast erinevat on seal palju. Kinovälise aja veedan aga looduses. Seejuures iga öö erinevas kohas ja kindlasti välioludes. Seekord jäid sõelale Tuhu, Puhtu ja Suitsu, kuigi variante ja mõtteid oli teisigi.
Tänavuse aasta menüüs oli vegan šokolaadi-toorkook punasesõstra limonaadiga. Mõnus… kuniks sadama hakkas. 366 päeva pärast uuesti.