|Balloonkustuti on juhuks kui Dante põlema läheb|
Ainus asi, mis kultuurirahvale veel vähem meeldib, on Reformierakond. Kui need kaks antipaatiat - viha Reformierakonna vastu ja viha Kenderi vastu - kokku saavad, on sel mõju nagu Xanaxil ja alkoholil koos alla panduna.
Need võimendavad üksteist. Sa oled rohkem purjus ja rohkem Xanaxi laksu alla. Nii et pane ainult Reformierakond ja Kender ühte lausesse ja tšeki, kuidas katused sõidavad.
Niisiis. Eile oli üks kuradi kultuurisündmus, EKA teise kursuse hindamine. Ma käisin seal Marta Vaariku väljapanekut vaatamas. Vanalinnas, suht vaateplatvormide lähistel. Väljapanek oli kontseptuaalne ja kontseptuaalsuse huvides, also kultuurirahva närvide huvides, kuna neile tõesti ei meeldi Kender, kasutan muudetud nimesid.
Töö teemaks ehk ülesandepüstituseks oli “Kui ma oleksin kunstnik”. See on hea püstitus ja hea mäng, naasen selle juurde alatihti. Vergilius oli teemat omatahtsi kitsendanud – “Kui ma oleksin eesti kunstnik”. Normaalne partikulaarne värk, suhtleb publikuga.
Töö koosnes purgist, mis seisis teleka peal ja videomakist, mille sai nupust tööle panna. Paned video mängima – vahi kurja, Dante! Istub niimoodi tugitoolis, mingis artsy lobudikus. Tuleb noor kunstnik Vergilius, kummikindad peal, tõmbab talle žguti biitsepsi ümber, puhastab soone kohalt viinaga ära, torkab augu sisse ja hakkab verd laskma. Purki. Sellest ei pea rääkima, mida purk eesti kunsti jaoks tähendab. Sellest ei pea ka rääkima, mida Dante eesti kultuuri jaoks tähendab. Veri, see tähendab verd.
Vergilius annab neile seda, mida nad kõige rohkem tahavad.
(Kuigi seda võib käsitada ka selle primordial veremaagia teema arendusena, mis Dantel viimasel ajal peal on.)
Purgi sees, mis on teleka peal, on toosama veri. Tumepunane.
Kohati vilksab lustlik bullterjer kaamera eest läbi.
Päevakajaline, lööv, ent ebabanaalne teos. Ilmselt ainus sel teemal. Kõik olid päris rõõmsad selle üle. Oli kostunud soovitusi see purk alles hoida, kolmandaks pensionisambaks. Mõni küsis, miks verd vaja oli, ja Vergilius vastas, et kõik, mis ei tapa, teeb Dantet tugevamaks. Üks suur kunstiteadlane olla öelnud, et keegi polegi akadeemiat ammu nii kõvasti osanud või julgenud provotseerida, ent see on muidugi ebaprofessionaalne arvamus - ta pole seda tööd oma silmaga näinud.
Vastasseinas oli teine töö, “Elu õpetab”, mille teemaks oli "Päevik". See oli suur, kuidagi seinale
aplitseeritud lapsepõlvefoto, ja üle selle oli kirjutatud unenägu. Roosaga. Süngevõitu ja pedofiilne unenägu on, ent harjumuspärasest šokikunstist eristab teost see, millise rahulikuse ja distantsiga seda jutustatakse. Ning ka lõppmoraal. See ei ürita midagi öelda ega küsi midagi, see lihtsalt on.
Kurat, mulle ikka meeldivad noored ja vihased inimesed.