Ühtepidi olen kogu aeg mõelnud, et kõige haavatavam olengi just laste tõttu. Kui ma üldse midagi kardan, siis ainult nende pärast. Ma kardan, et nad vaatavad mulle otsa ja ma ei suuda neid kaitsta. Äkki mul ei jätku jõudu ning tahet. Närve. Võimalust. Rahu. Mida veel? Ma mõtlen, et kui lihtne oleks keerulistel olukordades üksi, ainult enda pärast muretseda. Mis mure see üldse oleks. Puhas muretus.
Teisest küljest hoiavad lapsed rakkes. Tahad või ei taha, aga nad ei anna sulle lihtsalt mahti liiga palju mõelda. Tahavad iga päev süüa, jäävad vaheldumisi haigeks, vajavad kantseldamist ning ära kuulamist, puhast pesu, Voodisse kupatamist.Nad ajavad tube sassi, jonnivad, itsitavad, tusatsevad, pirtsutavad, naeravad, nutavad, kukuvad, kaklevad omavahel, rabelevad, sahmivad, jooksevad ja hüppavad. No ja loomulikult nende lõputud küsimused ning jutud.
Mul on praegu kohe päris hea meel, et mul pole aega neid erinevaid kanaleid ja saite pidevalt läbi kammida ja jälgida.
Pääsu on veel ikka nii palju läbi ja löss, et mu süda ei luba teda veel aeda viia. Hermione selle üle muidugi ei rõõmusta, eks ta teeb nägusid, aga aitab mind lõpuks ikka ääri-veeri välja.
Tavaline elu ning peavalu. Praegu maailmas toimuva taustal puhas super luks.
Vaatasin televiisorist otseülekaanet ja märkasin, et loodus andis tänasele meelevaladusele Ukraina toetuseks ka oma panuse ning maails Jaanii kiriku ning taeva abil Vabaduse väljaku äärde suure Ukraina lipu.
Viimastel nädalatel olen palju mõelnud, kui Volodõmõr Zelenski alles presindendiks valiti. Kas mäletate, kuidas temasse suhtuti, kerge muigega, ei võetud kuigi tõsiselt, miski kloun. Aga vaadake täna, milline süda ja sisu selles klounis on. Riigimees suure tähega!
Me nutame, aga me ei karda, nagu kõlas prantslaste deviis peale suurt terroriakti Pariisis, kui nad järgmisel õhtul tänavatele tagasi tulid.
Omadest kogemustest julgen väita, et see ongi meie, kui tavainimese/-kodaniku suurim jõud, mitte karta. Ma olen ühe sellise türanni, haige ning alaväärsuse küüsis oleva isikuga Hermione isa näol väga lähedalt kokku puutunud ja elanud, seepärast olemuslikult tean, mida see endast kujutab. Too mõistusevastasus ning totaalne arusaamatus, et kuidas see võimalik on. Ning lõpuks mõistnud, et ainult ja ainult siis, kui kaob hirm, hakkab vastaspoole kõikvõimusus ja puutumatus vähehaaval kahanema. Nagu Kisa (lk 28) sellest lasteraamatus.
Hirmust lahtisaamine on kurjuse vastu saamise alus ja eeldus.
Ukrainlastele tahaks vaid öelda, et pidage vastu ning olge hoitud!
Ja kõigile meile, eestlastele, Ilusat Vabariigi aastapäeva! Ilmselt tänase päeva valguses mõistavad paljud, kui habras see iseseisvus tegelikult on.
Enne tööle minekut rääkisin Päskinile, kuidas pissiproovi võtta. Kell 12 helistab vanaema, et Päskin tegi isetegevust, käis vetsus ja oli võtnud proovi, aga ta rääkis Päskinile, et see ei sobi. Päskin oli seepeale olnud väga kurb ja õnnetu, aga vanaema lohutas, et järgmine hommik, kui ema kodus, saab uuesti teha. Ma ei uskunud alguses oma kõrvu, saigi hakkama. Ma olin talle ju rääkinud tõesti, aga ta kuulas mind kuidagi mängu kõrvalt ja ma tegelikult ei uskunud, et see juhtubki.
Ütlesin, et sõidan kohe koju ja viin proovi perearstikeskusesse. Kui enne kella kahte jõuan, siis on kõik ok. Jõudsin ja sain mõne minutiga vastuse, et Päskinil ongi põiepõletik.
Jummel küll, minu pisike vapper plika!
Troonipärija vanem poiss aga suhtleb oma rongavanaemaga nii, et seisab oma isa kõrval, keerab mulle selja ja räägib surmtõsise ning liikumatu näoga Troonipärijale, räägi vanaema Kertule sellest ka, kuidas meie autol aku tühjaks sai…. Troonipärija kuulab ja vastab, et aga sa ütle talle ise, ta on ju siin. Poiss ei tee teist nägugi ning mängib oma telefonimängu edasi.
Ah, las ta räägib nii, ütlen mina. Ja mõtlen, et see on tegelikult üliarmas. Minu poolest suhelgu minuga täpselt nii, nagu ta end sel hetkel paremini tunneb.
Kui koroona allas hakkab tasapisi taltsamaid märke ilmutama, siis viimased hommikud löön hingevärinal esimese asjana lahti uudisteportaali, et näha, kas sõda on alanud.
Ma mõtlen päevas kordi ukrainlastele, kuidas nad sellega praegu hakkama saavad ega suuda ette kujutada, mida tunnevad sealsed lapsevanemad ning naised, kes oma poegi ja mehi kodunt ära peavad saatma. Ning need pojad, mehed ning isad, kes oma perede juurest lahkuma on sunnitud. Haiged mängud!
See on lihtsalt mõistusevastane ja nii kohutav.
Aga mis ma rohkem teha saan, kui mõttes selle maa rahvaga olla ja samal ajal oma eluga vaikselt edasi tiksuda. Eile õhtul valisin välja toidud ja koogi, mille Eesti Vabariigi aastapäevaks valmistan. Kui Hermionele menüüd tutvustasin, siis ta ainult ohkas raskelt, et mida tema siis sel õhtul sööb. Täna hommikul hakkasime Pääsuga autoga poodi sõitma, kui auto ei läinud käima, aku tühi. Olin reede õhtul oma sõrmust otsides salongitule põlema unustanud. Tegin SOS-kõne Troonipärijale, imestasin, et ta isegi ei ohanud korraks. Kui ta tunni pärast saabus, siis nügisime mu autot välja nagu kaks rammumeest, aga hakkama saime. Jumal, kuidas ma vahepeal naersin, keegi oleks võinud seda filmida. Samas olin üllatunud, et mul veel nii palju jõudu on. Toitsime auto ära, misjärel käisime tema vanema poisi ning Päskiniga tunnikese mänguväljakul. Isegi päike tuli lõpupoole välja. Ära minnes andsin neile kaasa hommikust üle jäänud pannkoogid ning peale seda keetsin kodus suppi. Pesin pesumasina täie valget pesu. Tõin alt keldrist kasti legosid, sorteerisin ning seejärel ehitasin neist õpetuse järgi. Triikisin. Õhtul hakkan omi filme vahtima.
Hea rahulik elu. Annaks jumal, et seda vaid kauaks jaguks!
Ühinesin eile privaatse Paastujate salaseltsiga. 1. märtsil pugin veel kogu raha eest kõhu vastlakukleid täis ja siis tuhkapäevast läheb lahti. Nimetet paastujad on juba küllaltki vanad tegijad, nende reeglitega olen iseenesest kursis, kuigi eelmine aasta olin veel üksiküritaja. Aga sel hooajal ühinesin, sest loodan, et seltsis saab pisut segasem, mängulisem ning lõbusam.
Ma olen ikka öeldnud, et pulma-aastapäeval tuleks teha suhteaudit. Seista peegli ette, vaadata endale sügavalt silma ja küsida: kas ma abielluksid täna veel selle inimesega?
Proovige ja ma võin garanteerida, et saate kiire ja ausa vastuse.
Me oleme Giovanniga tuttavad nüüd juba pisut üle seistme aasta, ametlikult abielus sellest viis. Neist viimased kaks väga eripärases vormis, aga ulla-ulla, inimene harjub ajaga igasuguse kummalise elukorraldusega. Võib juhtuda, et hakkab meeldimagi.
Selle aja jooksul on meie tegemistest ja olemisest kogunenud lihtsalt üllatavalt palju imeilusaid pilte. Meist koos siiski vaid näpuotsaga. Ning enamus neist on ka täpselt nii palju, kui minu käsi ulatunud on.
17.02.2017
Mina valisin abiellumiseks tolle märgilise kuupäeva, just 17 on sattunud mu elus olema läbi aegade päev, mil on juhtunud kas midagi pööraselt head või ka pööraselt halba. Kui mõned ebausklikumad pelgavad 13 ja reedet, siis mina ootan alati just 17. kuupäeva kerge hingevärinaga.
Sõrmustesse sai graveeritud järgmised read, esimene pool mulle, teine Giovannile:
Me oleme kahekesi keerulised ja… …iga lihtsus selle sees teeb õnnelikuks
Giovanni kaotas oma abielusõrmuse juba mõni kuu peale registreerimist Stockholmi lennujaamas. Seega on sõrmuste sõnumist teine pool kellegi teise valduses. Kuskil laias maailmas. Ma ikka vahel mõtlen, et kas see on tänaseks üles sulatatud, sest kuidas sa paned midagi sellist endale sõrme, millel on kirjas kellegi teise sõnade jõud ja vägi. Mina aga panen oma poole pidulikel tähtapäevadel siiani sõrme. Teinekord juhtub, et ka mõnel täitsa tavalisel päeval, kui tunne peale tuleb.
Mu arust sisaldub ainuüksi juba ses pealkirjas vastuolu, kuidas saab olla väärikas, kui taganedes on relvad endiselt teise pihta sihitud. See oleks nagu igapäevaelus vaieldes, et okei, okei, ma olen siis targem, sest sina….
Üleüldse, mu arvates pole Venemaa ja paljud selle kodanikud läbi ajaloo palju väärikust üles näidanud. Ja nii palju, kui ma, täna, venelastega mujal maailmas reisides kokku olen puutunud/näinud, ei paista nad kohe kindasti väärikusega silma. Mu arvates võtavad nad äraütlemata palju ruumi.
Küll julgen väita, et tavainimesena võib neil olla suur süda ja külalislahkus. Aga see pole väärikus.
Hermionel tekkis eile palavik. Selline harju keskimine, aga enesetunne on äärmiselt halb. Pea on paks ja paha ning püsti tõuseb, siis iiveldab. Väitis, et öösel ärkas sageli ning ootas, millal see ometi läbi saab, lihtsalt nii kehva enesetunne. Triipe netu. Seni vähemalt.
Täna jäin kodukontorisse. Ikkagi täitsa laps ju, kuigi peale vaadates mitte just (nii) väga.
Giovanni tegi mulle Üllatuse. Istusin ja jõllitasin, ma poleks midagi sellist eales oodata osanud. Klausliga, täna enam. Ausalt, see sadas lausa juhmistava üllatuspommina mulle seekord kaela.
Seda rõõmustavam oli selle sisu ning magus-suurem üllatusmoment.
Ma isegi ei tea, kas see juhtus sõbrapäeva puhul. Või põhjusel, et sel nädalal on meie 5. pulma-aastapäev. Veel midagi kolmandat-neljandat-viiendat kokku? Peale oli kirjutatud vaid lakooniline: Veebruar, ´22. Ja naerumärk.
Ja mina suskasin talle esmaspäeva hommikul ära minnes ainult ühe piskese šokolaadi salaja vasakusse jopitaskusse.
Igal juhul, pole ma sest Üllatusest siiani päris toibunud, nii äraütlemata soe tunne on.
Oleks tahtnud tal nüüd ja kohe kõvasti kätest kinni võtta ja pikalt ning sügavalt silma vaadata. Ma olen lihtsalt nii liigutatud. Hakkasin juba unistama ja värki.
Muidugi tegin suurest meeleliigutusestkohe ka ekspromt üllatusvastukäigu. Tegelikult on kummmaline, et asjad juhtuvad just sel hetkel, kui vaja. Ma olen ise super rahul. Mu arust täpselt see glämmi midagi, mis, kak raz, meie veebruari tähistamiseks sobib. Aga pean kõigi oma emotsioonide ja elevusega veel poolteist nädalat hakkama saama. Kuniks ta oma tööreisult taas kord Eestimaa pinnale naaseb.
Samas isegi natuke tore, et mitte öelda magus, et tema nägemine veel pisuke kannatust vajab. Mul oleks praegu nagu tiivad, mis ilmselt kannavad mind nüüd päris mõnda päeva. Imeline kergus.