17. sajandi eurooplased pärandasid järeltulevatele põlvkondadele arusaama, et see oli mundus furiosus (lad k, vihane maailm) – ülestõusude ja rahutuste ajastu.
Samas üritati seda konfliktiderohket ajastut juba siis kuidagi lahti mõtestada ja kirjeldada. See väljendub kaasaegsete sündmuste kroonikate ja käsitluste laviinis, usuliste rahvajutluste laias levikus, alguse saanud poliitilises massipropagandas ajakirjanduse ning lend- ja müürilehtede vahendusel.
Ühiskond jagunes ka 17. sajandil vanamoodi kolme seisusesse: kõige kõrgemal aadlikud, siis vaimulikud ning kolmanda seisuse moodustasid ülejäänud inimesed. Igale inimesele oli juba tema sünniga nähtud ette vastav koht ja iga inimene oli kohustatud elama oma seisusele kohaselt. Nõnda peeti aadlile väärituks tsiviilteenistust – ainus mõeldav ja lugupeetud viis teenida kuningat oli iseenesest mõista sõjaväeteenistus. Hinnati mehisust ja õilsust, millega kaasnes iseteadvus ja teravdatud aumõiste.
17. sajandi lõpul toimusid neis väärtusideaalides teatud nihked. Paljud suurtsugu päritolu aadlikud astusid riigiteenistusse, järjest olulisemaks muutus klassikaline akadeemiline haridus. Mõju hakkasid avaldama kodanlikud väärtusideaalid: rikkus ja karjäär.
Kolmanda seisuse moodustas kogu ülejäänud rahvastik. Seisuse juhtivaks jõuks oli kodanlus, kelle seas kõige rikkamateks olid pankurid ja finantsistid. Järjest enam hakkas tooni andma kodanlik intelligents, kes kasutas relvana oma huvides haridust, teadust ja teravat sulge.
Olulise osa linnaühiskonnast moodustasid väikekodanlikud kihid: poodnikud, käsitöömeistrid, sellid, trahteripidajad, aga ka teenijaskond. Kolmandasse seisusesse tulid uue nähtusena manufaktuuride töölised. Kõige suurema osa kolmandast seisusest moodustas aga talupoegkond, kellel polnud jätkuvalt mingit sõnaõigust ühiskonna asjades ega riigi poliitilises elus.