10/07/07
Kasutaja on tubli. Tal pole küll IT-alast eriharidust, ent ta on arvutiga suteliselt sina peal ja oma töös igati pädev. Tööks vajalikku rakendust kasutab ta pea iga päev. Ta saab üldiselt kõigega hakkama, vaid üksikud harvakasutatavad toimingud kipuvad meelest minema. Kellel meist seda ei juhtuks, eks? Ent kasutaja ei muretse selle pärast eriti. Alati saab ju rakenduse spikrist järgi vaadata.
Ühel päeval ongi käes see hetk, kus tal on tarvis midagi täpsemalt järgi vaadata. No oleks vaja meelde tuletada, kuidas seda asja õigupoolest tehtigi. Abi saab menüüst Help, eksole? Mis meil siin ongi… Teave programmi kohta, kiirklahvid… Ahhaa, siin see ongi, sisukord. Juba ette õnnelik kasutaja klõpsab vastaval menüükäsul. Kui kontoris olles on see seni alati toiminud, siis sedapuhku ei toimi see teps mitte. Sest menüüs olev abiteabe link viitab hoopiski internetiaadressile. Ega rakendus ju ei küsi, mida kasutaja sellest arvab, vaid üritab kohe brauserit avada. Avabki. Ainult et asjatult. Internetti siin ei ole ega tule. Võib-olla kunagi tuleb, aga millisel viisaastakul, seda ei tea. Sest kasutaja on sülearvuti maale kaasa võtnud ja lesib praegu vanematele kuuluva maamaja verandal, varbad päikese käes, mahlakann jaheda rabarberimahlaga kõrval. Veel hetk tagasi oli tal lootus, et saab siin rahulikult mõned vanad seismajäänud asjad ära teha. Et on aega rahulikult teha. Aga ei, kus sa sellega. Abiteksti asemel näeb ta hoopis veateadet.
Samal ajal kõhistab linnas oma läikimakasutatud klaviatuuri taga naerda noor tarkvaraarendaja. Miskipärast on talle silme ette äkisti kerkinud naljakas pilt: õnnetu moega kasutaja, kes asjatult abimenüüs ringi klõpsib. Tarkvaraarendaja ei suuda naeru pidada. Hähähää, tahab minu programmi kasutamise kohta abiteavet saada ilma internetita? No on vast loll! Suurest naerust vappudes ajab tarkvaraarendaja äärepealt ammuliisunud energiajoogi lauale jahtunud pitsa peale ümber. Küllalt naernud, asub ta taas töö kallale. Ja tööd on tal palju, sest viimaste programmimuudatuste kirjeldused tuleb ju internetti üles riputada. Ent veel terve õhtu kõõksub ta aeg-ajalt, kui talle loll internetita kasutaja jälle meelde juhtub tulema.
Kui pakilised asjatoimetused tehtud, läheb tarkvaraarendaja sõpradega pubisse. Õlle kõrvale aetakse ka törts tööjuttu. Tarkvaraarendaja arutleb teemadel “minu rakendus ja internet”. Kui ta jõuab kohani, kus ta kirjeldab teoreetilist (seda sõna rõhutab ta eriliselt tähendusrikkalt) võimalust, et keegi tahaks tema programmi kasutada ilma internetiühenduseta, purskab seltskond naerma. Mõni tõmbab endale õlut kurku, teine purtsatab suust suitsu välja. Ümberkaudsetest laudadest heidetakse uudishimulikke pilke. Tarkvaraarendaja sõber, kes on samuti tarkvaraarendaja, ainult et suures ja tuntud firmas, pühib varrukaga oma tärkavate habemeudemete pealt õllevahtu ja filosofeerib pentsikute inimeste üle, kes endale tarkvara küll jõuavad osta või netist tirida, aga kellel internetiühenduse jaoks raha ei jätku. Lauale järjest õlut ja küüslauguleibu juurde tassiv päevasel ajal humanitaarteaduskonnas õppiv ettekandjaneiu eristab laudkonna jutust vaid sõnu “kiviaeg”, “primaadid” ja “madalapalgaline”.
Õhtu kulgedes jõuavad kõik sõbrad oma projektidest ja oma kogemustest rääkida. Igaüks püüab teist üle trumbata, väites enda rakenduse olevat veelgi internetisõbralikuma kui eelkõneleja oma. Nii hoopleb üks sõber sellega, kuidas temal juba ainüksi menüü Help klõpsamisel brauser õigele aadressile suunatakse, ilma tüütut menüüd avamatagi. Kui internet, siis juba täiega, praalib ta. Juttu alustanud tarkvaraarendaja lubab seepeale ka oma rakenduse järgmise versiooni selliseks teha. Seni vait olnud kitsastes eelkulutatud teksades nihelev tarkvaaraarendaja, kes töötab veelgi tuntumas, rahvusvahelises firmas, räägib näiteks sellest, kuidas nemad jällegi juba ainuüksi programmi installimisel ja eemaldamisel vaikimisi brauseri käima panevad. Installimisel selleks, et kasutajale kuvada firma kodulehel olevat moodsas kujunduses tervitus ja õnnitlusteksti, ning rakenduse eemaldamisel selleks, et kasutaja suunata nende kodulehel olevale küsitlusele, kus too peab aru andma, miks ta seda programmi enam kasutada ei tahtnud. Kõik ikka selleks, et kasutajal mugavam oleks, kinnitab ta. Laudkond noogutab heakskiitvalt. Kasutaja heaolu ennekõike, kiidab teisest lauanurgast punapäine tarkvaraarendaja. Me ei saa ju kasutajalt nõuda, et tal meie rakenduse veebilehe aadress peas oleks, ega ju? Ei, muidugi ei saa, nõustuvad teised tarkvaraarendajad temaga. Järgmise õllelaadungiga lauda naasvat ettekandjat tervitab ühele meelele jõudnud seltskond juba kooris ühise toostiga. Rohkem internetti!
Sel ajal kui meeleolukas, progressiivse ajurünnakuga päädinud üritus on pealinna pubis lõppenud ja edukad tarkvaraarendajad taksoga juba kodu poole teel, istub sadakond kilomeetrit kaugemal vanemate maamaja verandal ikka veel kasutaja, kes endiselt pusib oma töö kallal. Mahlakann tooli kõrval verandapõrandal on asendunud kohvikannuga. Ta on suutnud programmi juba peaaegu oma tahtele allutada, ent õige natuke jääb siiski puudu. Kuskil peab mingi lihtne nipp olema, mingi menüüvalik või seadistus või sisestusväli või kiirklahv või midagigi! Aga ei ole. Seda asja ju peab saama teha, ma olen seda ju korra tööl teinud, kordab kasutaja endale kangekaelselt, mässib teki tugevamalt ümber külmetama kippuvate varvaste ja kohendab süles arvutit.
Suveöö on kahkjalt hämar. Sametist vaikust lõhestavad vaid aeg-ajalt taamalt kostvad öökulli huiked ning sülearvuti heal juhul vaid veerandini täidetud kõvaketta tuttav krõbin, kui kasutaja katsetamise käigus järjekordse proovifaili salvestab. Hetkeks pilve tagant välja piiluva täiskuu valguses võiks tähelepanelik vaatleja ülemise korruse akende taga näha kahe mureliku vanainimese kortsulist nägu, kes vaikides verandal toimuvat jälgivad…