Kui enne eilset koondisemängu Islandiga sai mõtteid mõlgutatud sellest, millises vormis Kaimar Saag sinisärki naaseb ja kas ta võib islandlastele korraliku õuduste õhtu korraldada, siis paraku pidime pettuma.
Island ei näinud ei õudusfilmi “Saag” ega ka mõnda komöödiat, tragöödiat või draamat. Saagi esitlus islandlaste jaoks jäi mittemidagiütlevaks. Paraku Eesti jaoks sama. Ei olnud eile just tema parim päev.
Õnneks saime aga uue koondislase. Värskeim liituja on 21-aastane Hannes Anier, kes sai kirja küll vaid kolm minutit normaalaega, ent sellest hoolimata end positiivsest küljest näidata jõudis ja ka ees hea võimaluse lõi, mille kaitsja jalg siiski ära nullis.
Küsimuse “kas kaitse jääb unarusse või peab ohtlikutele vastastele vastu?” vastus on veidi mitmetahulisem. Ühest küljest oldi väga tublid. Löödi meile ju vaid üks värav ja sedagi penaltist. Ent samas penaltiviga oli välditav, tihti jäi kuskile vaba mees ning mitmel korral oli pall ohtlikult karistusalas lahtiselt.
Artjom Artjunin kaotas peavõitlusi ja magas oma mehi maha. Sergei Pareiko pidi korduvalt liini peale häält tõstma. Ma arvan, et õige on öelda, et kaitse päris unarusse ei jäänud ja pidas enam-vähem vastu. On loomulik, et Islandi klassiga meeskonda täielikult vaigistada ei õnnestu. Eks aeg näitab, kuidas edaspidi kaitse ja ründe tasakaal olema saab.