Esiteks on muusikal teles kõige halvem viis muusikali vaatamiseks. Sõnateatrit veel, aga muusikali puhul tahaks olla vaatajarollis teatrisaalis. Teiseks, Diana. Siit saab tulla ainult midagi vastuolulist, nii nagu seda oli ka kadunud printsess.
Diana puhul on tegemist justkui kaardipaki ühe kaardiga, millel on kaks nägu. Ühel on noor, naiivne, piinlev, ilus, aga kurb inimene. Keerad kaardi teistpidi ja seal on meediaga manipuleeriv, nartsissistlik, oma laste isa mustav, üldsegi mitte nii hädine naine. Minu imestuseks läks esimene pooltund muusikalist nii, et ei tekkinud kordagi tunnet, et tahaks teleri kinni klõpsata. Talutavaks muutis selle hea produktsioon ning võimalus vaatenurkadega mängida, sest etendus anti Netflixi jaoks tühjale saalile.