Kunagi alguses sai suure suuga lubatud, et kirjutan siin blogis teatrist ka aga vaatan, et kuidagi soiku on jäänud see asi. Ühesõnaga käisin tänu võrratutele koostööpartneritele ajalehest Keskus vaatamas Mihkel Raua kirjutatud ja Mart Kolditsa lavastatud etendust “Järgmine voor”. Mulle Mihkel Raud väga meeldib, sest esiteks on kahtlemata tegemist tavapäratult värvika isiksusega ning teiseks oleme me kunagi samas koolis käinud ja kuna mina olin temast päris palju noorem, siis vaatasime me kõik nende legendaarset klassi ja nende tegemisi suure kadedusega. Nad (eesotsas Mihkliga) tundusid kuidagi nii ägedad ja salapärased ja suured ja tähtsad, samal ajal kui meiesuguseid tatikaid õpetajad punk-kontsertidelt treppidest tagurpidi alla viskasid. Nii et kui ilmus “Musta pori näkku”, oli see minu jaoks kui hästi varjatud saladuse jälile pääsemine ja lugesin raamatu ühe hingetõmbega läbi. Lisaks sellele meeldib mulle väga, et Raud taob rauda kuni see tuline on ja kasutab esikraamatu edu maksimaalselt ära, tegeledes kõigega, mis talle vähegi pinget pakub. Olgu selleks siis veel ühe romaani kirjutamine, telesaate juhtimine, kitarri mängimine ühes Eesti populaarseimas bändis või näidendi kirjutamine. Ma ei taha muidugi öelda, et ülejäänud Raua tegemised on ülipopulaarseks osutunud ainult tänu “poriraamatule” aga kindlasti on selle fenomenaalne edu tekitanud juba eos paljudes huvi ka Raua teiste tegemiste vastu. Niisiis. Kuna minu lemmikuteks lisaks Rauale on ka Von Krahli teater, Mart Koldits, Mari Abel, Ulfsak-Eelmaa duo ja Nero Urke, siis läksin teatrisse kindla teadmisega, et ma ei pea pettuma ja nii see ka läks. Kiidan siis kõiki järgemööda:
1) Von Krahl. Armas pesa, milleta elu Tallinnas poleks kindlasti pooltki nii huvitav kui ta on. Hubane baar toreda suitsunurga-aiaga, kus võib peaaegu alati mõne huvitava vestluskaaslase otsa komistada; koduselt armas boheemlaslik sisekujundus; suhteliselt mõistliku hinnaga head ja mitte liiga pubilikud toidud; sõbralik ja aus personal, kes tundub, et ei tee seda tööd üldse mitte raha pärast; alati huvitavatest loengutest, pidudest, kontsertidest, etendustest jne koosnev programm ning olen kuulnud, et ka väga tegijasõbralik keskkond ürituste korraldajatele. Tegijasõbralik keskkond tundub olevat ka teatritegijate jaoks, sest pea kõikides Von Krahli etendustes on tunda mõnusat vaba ja mässumeelset vaimsust ning alati on katsetatud midagi täiesti uudset ja ainulaadset, olgu selleks siis etenduse teema, lavastus, dekoratsioonid, lavakujunduse tehnilised lahendused jne. Siit jõuangi järgmise punkti juurde:
2) Mulle tundub, et Von Krahli teatri näitlejad on eranditult kõik väga erilised ja tohutu sisemise sügavusega isiksused. Julge, avatud olekuga ja tugeva ansamblitunnetusega trupp, kelle pisemate nüanssideni kokkukõlavat mängu on alati enam kui nauditav jälgida. Vaimustav! Loogiline ja ainuõige valik etenduse “Järgmine voor” osatäitjateks olid Taavi Eelmaa ja Juhan Ulfsak, keda seob Mihkel Rauaga sarnane avatud ja mitte läbi roosade prillide vaadeldav maailmapilt ning see ühtekuuluvus ning samastumine kumas läbi ka nende osatäitmistest. Väga veenev ja jõuline, tahtlikult veidi Raua moodi esitatud rokimees-kohtunik Ulfsakilt ning meisterlik ümberkehastumine vananevaks kapigeiks Eelmaa poolt. Riina Abel, kes on vist nii Raua kui ka minu üks lemmiknäitlejaid, jätab tihtipeale veidi hitchkokiliku naise ja samas natuke hullumeelse mulje, mis kohutavalt hästi sobib kokku minu arvates tema ingelliku välimusega. Ta on ühtlasi nii ilus kui ka hirmuäratavalt ebamaine.
3) Nero Urke. Et mitte postitusega liiga pikaks minna, siis ei hakka siin kohal kiitma Tartu Uut Teatrit, mis saaks minult samuti ülivõrdes hinnanguid ning piirdun seekord vaid selle teatri näitleja Nero Urkega, kes on kindlasti üks dünaamilisemaid ja parima ümberkehastusvõimega näitlejaid. Sellised näitlejad annavadki minu jaoks edasi seda niinimetatud teatri maagiat, mis tihtipeale unustama paneb, et teater on vaid mäng ja kui tuled põlema pannakse, läheb hoopis teine elu edasi oma harjumuspärast rada pidi. Eelmisel sügisel osalesin Õpetajate Maja korraldatud näitlejameisterlikkuse kursusel, mille juhendaja Nero Urke oli ja veendusin, et ta tõepoolest valdab mingit erilist keskendumise ja kohaloleku kunsti, mida ta kursuse kaudu ka meile edasi proovis anda, kuid pingutasime, mis me pingutasime, et temaga mingile sarnasele levelile jõuda aga lõpuks jäi ikkagi tunne, et oleme temast valgusaastate kaugusel. Aga no see selleks, kõik ei peagi ju kunstnikud olema, mõni võiks ikka tarbijaks ka jääda, eks ole 🙂
4) Pean kahetsusega tunnistama, et Mart Kolditsa lavastusi olen üsna vähe näinud, kuid kõik, mida näinud olen, on mind tõeliselt vaimustanud. Väga hea vaba lennuga noorema generatsiooni lavastaja, kelle lavastusi alati huviga ootan.
5) “Järgmine voor” viis mu mõtted tegelikult päris ootamatutel radadel ekslema. Esiteks tuletas mulle ennast meelde mu suurim hirm, milleks on inimmõistuse ettearvamatus. Ma mõtlen muide tihti sellest, et päris creepy on üleüldse teiste ja eriti veel võõraste inimestega suhelda, sest kunagi ei tea, millal kellelgi peas krõks ära käib ja piir kaob. No näiteks need naised, kelle mehed neid ja nende ühiseid lapsi ära tapnud on mingite enda probleemide pärast, ei osanud kindlasti nende meestega abielludes uneski näha, et selline asi kunagi juhtuda võib. Või siis need näited kui lihtsalt keegi kellegi äkilises hulluses maha lööb a la Schnelli pargi kurikamees. Alati arvatakse, et sellised asjad juhtuvad kellegi teisega kusagil mujal aga tegelikult on täpselt 50-50 võimalus, et see su endaga juhtub. Teine asi on tegelikult peaaegu sama jube ja puudutab fenomeni, millel kõikvõimalikud talendisaated ja tõsieluseriaalid elavad. Inimeste verejanu ja kahjurõõmu sellest kui keegi end alandab või lihtsalt veidi teistsugune on, silmas pidades, ei suuda ma uskuda inimeste headusesse või ligimesearmastusse. Võib olla naistele on veidi enam empaatiavõimet eraldatud, kuid kuna me elame siiani meestekeskses maailmas, siis pole ime, et üha enam naisi ka ära keerab. Jube mõeldagi, milline trigger selline ühiskonna verejanu ja alandamise nautimine tegelikult ohvri jaoks olla võib. Ühesõnaga mõistan suurepäraselt neid tegelasi, kes ennast ühiskonnast vabatahtlikult isoleerivad ja endasse sulguvad (muide, näiteks Prantsusmaal pidavat niimoodi kaduma igal aastal tuhandeid inimesi). Etendus pani mind mõtlema veel mitmel teemal, nagu näiteks see, kuidas me teatud inimeste puhul aktsepteerime ja tunnustame mitte tulemusi, vaid isiksust (enamasti üleüldse pigem välimust) ja kuidas oma peaga mõtlemist, ausust ja otsekohesust on liiga vähe. Hah, no nüüd ma etendusest sisuliselt ei kirjutanudki aga mulle meeldis, et see pani mind nendel teemadel kaasa mõtlema ja kes soovib, läheb vaatab ise üle, mis teema täpsemalt on või loeb tutvustust kodukalt www.vonkrahl.ee (siit ka postitusse lisatud foto).
Ühesõnaga, kokkuvõttes jäin ootuspäraselt kõigega väga rahule ja kui pileteid veel saada oleks, soovitaksin kindlasti vaatama minna.
Ahjaa, üks asi meenus veel etendust vaadates. Nimelt see kadestamisväärt omadusega kuldkoger, kes elu jooksul sugu vahetab, olles elu esimestel aastatel “emakala” ja hiljem isa ja kellel pole mingist soolisest diskrimineerimisest (ja selle ümber tekitatud tüütust äärmustesse laskuvast kisakärast) õrna aimugi. Haha, kujutan elavalt ette, mis siis saaks kui inimesed ka niimoodi muutuksid.
Ja siis meenus veel ükspäev juhuslikult leitud videolõik ühest paljudest lemmikblogidest http://rameshwar.wordpress.com/
Women, know your limits! http://www.youtube.com/watch?v=LS37SNYjg8w