Dokumentaalfotograafia, mis langes välja manipuleeritud piltide leviku tõttu, teeb tagasitulekut, mida saab vaadata Rahvusvahelises Fotograafiakeskuses. Siin on mõned nimed, mida vaadata.
Legendi järgi, kui roomakatoliku kirik sundis Galileot loobuma oma astronoomilisest tõendist, et Maa tiirleb ümber päikese, pomises ta: Aga siiski, see pöördub. Rahvusvahelises fotograafiakeskuses toimuvale grupinäitusele kuni 9. maini fotograaf Paul Graham , kes korraldas näituse ja toimetas ka nägusat saateraamat , arvasin, et see oleks sobiv pealkiri. Ta mõtles: 'Minu tähelepanekud maailmast on endiselt olulised,' selgitas Graham.
Viimastel aastatel on dokumentaalfotograafia moest välja langenud. Kriitilised vahekohtunikud muuseumides ja galeriides eelistavad pilte, mis on konstrueeritud stuudios, tõstetud arvutiekraanilt, genereeritud digitaalse manipuleerimise teel, kokku pandud eelnevatest fotodest – kõike muud kui otse pildistatud fotograafi ukse taga. See enesekaasamine on sarnane romaanikirjanike realismist eemaldumisele, mida Tom Wolfe 1989. aasta Harper’s palju arutatud essees heitis nii vastutuse kui ka võimu taganemisena. Fotograafia puhul on solipsism veelgi masendavam, sest nagu Graham ütleb: maailm on oluline – see on fotograafia tuum, mis on eluga seotud.
Kuigi kõik saate fotod on tehtud enne pandeemiat, nähakse neid koos umbes aasta pärast sulgemiste algust. Graham ütles, et saate nimi sai pärast Covidi teistsuguse tähenduse. Maailm läheb edasi. Kui vaatate neid Covidi-eelseid pilte tagasi, saate aru, et mul oli nii hea, vabadus ringi rännata ja võõraid puudutada, võimalus minna inimeste majja. See paneb sind mõistma, nagu fotograafia suudab, elu vaevatut ilu või ütlemata voolu.
Formalism on rebaseauk, millesse on tunginud liiga paljud fotograafid, võib-olla selleks, et näidata, et nende tööd kvalifitseeruvad kunstiks. Kui see on nende arutluskäik, siis nad taasestavad vana sõda ja seda on veider teha praegu, mil fotograafia on suures osas tõstetud teiste kunstidega võrdsesse staatusesse. Intrigeerivam seletus fotograafia lahutamisele reaalsest maailmast on virtuaalsuse tõus, eriti kui see voogab meie telefonidesse piltide üleujutusena. Võib hakata uskuma simulaakrite ülimuslikkust ja hakata arvama, et pildi õige subjekt on teine pilt.
Selle näituse ja raamatu pildid on teinud seitse fotograafi ja üks fotograafia meeskond, kes on sellele kiusatusele vastu pidanud. Nad on ühe erandiga 30-40-aastased. Ameerika dokumentalistika traditsioon, mida nad taaselustavad, ei ole 1930. aastate poliitiliselt laetud liikumine, mis paljastas tolleaegsed raskused ja ebaõigluse riigis, vaid versioon, mis sai võimust 60ndate juhtivate tänavafotograafide seas ja mille muuseum Moodsa kunsti fotograafia direktor John Szarkowski põhinäitusel, mis tutvustas Diane Arbust, Lee Friedlanderit ja Garry Winograndi laiale publikule, nimega New Documents. Nagu Szarkowski tolle 1967. aasta saate sissejuhatuses kirjutas, pole nende eesmärk olnud elu reformida, vaid seda tunda, mitte veenda, vaid mõista.
Tõepoolest, I.C.P. fotograafe võiks liigitada. näidata vastavalt sellele, kas neid tõmbab enim psühholoogiliselt uuriv Arbuse portree, Winograndi grupidünaamika või Friedlanderi meeldejäävad interjöörid ja loodusmaastikud.
Olulisem on aga see, mida nad jagavad: pühendumus kujutada elu sellisena, nagu nad seda maailmas laiemalt avastavad, ilma lavastamise või manipuleerimiseta; ning seda tehes end leida ja väljendada.
Curran HatlebergPilt
Krediit...Curran Hatleberg MACKi kaudu
Vallandunud elust kihaval fotol suhtlevad neli kutsikat, neli last ja viis täiskasvanut väikestes rühmades või lähevad suvel üksi maateele. Kui välja arvata üks punajuukseline tütarlaps, on inimnäod küll ära pööratud, kuid iga keha on imeliselt ilmekas. Kompositsiooni keerukus meenutab Jeff Walli 80ndate lõpus tehtud suurejoonelisi tabloosid. Kuid erinevalt Wallist, kes poseerib oma kompositsioone, Hatleberg ei koreografeerinud tegevust, kui ta seda ja teisi oma pilti tegi raamat, Lost Coast.
Baltimore'is asuv Hatleberg oli esindatud 2019. aasta Whitney biennaalil. Ta lõi end selle projekti jaoks Põhja-California rannikulinnas Eurekas, mis on kunagi õitsva puidutööstuse keskus. Ühel tema pildil on virn maharaiutud puid ja paar roostetanud autot taustaks mõnele mehele, kes näivad peaaegu sama kulunud. Teises õitsevad trotslikult roosid kettpiirdega piiratud ja tühjade plasttrumlitega risustatud hoovis. Vastupidavus ja kogukond kahanevate unistuste ees on Hatlebergi teemad.
RaMell RossPilt
Krediit...RaMell Ross MACKi kaudu
Ross , mille Oscarile kandideerinud dokumentaalfilm Hale County, This Morning, This Evening on väljas I.C.P. kasutab koos oma fotodega suureformaadilist vaatekaamerat Alabama piirkonnas, kus Walker Evans kujutas 1936. aastal kuulsalt valgete jagajate perekonda. Kuid Rossi subjektid on nagu temagi must. Ta on elanud Alabamas osalise tööajaga üle kümne aasta ning tema fotod peegeldavad tema lähedust rabeda maastiku ja selle karmide elanikega. Foto väikesest tüdrukust, kes peidab end roosipõõsa taha, tema juuste kollased kaunistused segunevad punaste lilledega, viitab sellele, et ilu võib olla ka raskustes, isegi peidus olles.
Emanuele Brutti ja Piergiorgio CasottiPilt
Krediit...Emanuele Brutti ja Piergiorgio Casotti MACKi kaudu
Peaaegu liiga kontseptuaalselt terav joon, et seda uskuda, eraldab Delmar Boulevard St. Louisis kahte naabruskonda: põhja pool asuv on 95 protsenti must, eeldatav eluiga on 67 ja lõuna pool 70 protsenti valge ja oodatav eluiga 82. Brutti ja Casotti Itaalia fotograafid, kes visualiseerivad ebavõrdsuse ja eluruumide segregatsiooni statistilisi mõõtmeid, lisasid selle lõhe inimliku reaalsusega, pildistades värviliselt avenüü koos selle autoremonditöökodade ja ladudega, mida tähistab keskmine topeltkollane joon, ning täiendades neid pilte teistega. must ja valge, kodudest ja elanikest, kes elavad tänava põhjaküljel, mis on tegelikult kuristik.
Gregory HalpernPilt
Krediit...Gregory Halpern MACKi kaudu
Halperni oma fotod Zzyzx , Mojave kõrbe serval asuv inkorporeerimata asula, mida tunti Soda Springsina, kuni selle 1944. aastal šarlatani ravitseja ümber nimetas, on hallutsinatsiooniline omadus, mis on selle päikese käes küpsetatud maa lõpu lokaadi jaoks sobiv. Fotograafid on sürrealistlike nägemuste loomiseks pikka aega kasutanud komposiite või veidraid vaatepunkte. Halperni pildid – särgita, habemega mehest, kivi kinnises silmas kokku surutud, kõverast trepist eikusagile – näitavad, et miski pole imelikum kui sirge foto kummalisest objektist.
Vanessa WinshipPilt
Krediit...Vanessa Winship MACKi kaudu
Tuntuim ja 60-aastaselt vanim saates osalenud fotograafidest britid Winship 2011–2012 pühendus üle aasta Ameerika Ühendriikides reisimisele empaatilise etnograafina, kes uuris inimesi, keda ta nende loomulikus keskkonnas kohtas. Sarnaselt hirvega, keda ta pildistas kiirtee ääres rohtukasvanud kaldal, näivad tema katsealused tavaliselt pisut kaitsvad ja ümberasustatud. Ta läheneb neile kõigile, isegi hirvedele, ebatavalise hellusega. Isa ja poeg, kes on riietatud oma pühapäevasesse riietusse, seisavad väljaspool kooli, mis näeb välja nagu kool. See võib olla poisi lõpetamise päev. Isa on uhkusest punnis. Poiss, kes istub äärekivile, mis tõstab ta pikemast mehest kõrgemale, vaatab kaamerast eemale, käsi hajameelselt isa kõrva puudutamas. See on ilus liigutav topeltportree.
Stanley Wolukau-WanambwaPilt
Krediit...Stanley Wolukau-Wanambwa MACKi kaudu
Suurbritannias sündinud ja Rhode Islandi elanik, Wolukau-Wanambwa sarjas All My Gone Life kombineerib arhiivipilte ja tema enda tehtud fotosid, et anda edasi õhukeselt varjatud vägivalla ja rõhumise pingelist meeleolu. Koos 1936. aasta filmi 'Dimples' kaadriga, kus naeratav Shirley Temple tõmbab mustanahaliste näitlejate seas silindrit maha, näeme aiaga piiratud hoovi ääres vangivalvurit, kus domineerivad kõrguvad prožektorid. Väljaspool laudadega kaetud aknaga kõledat maja lebab mahajäetud Elmo nukk Sesame Streetilt, kes vaatab suu lahti, ja vana, rebenenud kollane politseilint, mis tähistab kuriteopaika, mis on nagu tühine Shirley tempel. muusikaline, on määrinud seda, mis seda ümbritseb, kuigi seda enam ei mäletata.
Richard ChoiPilt
Krediit...Richard Choi MACKi kaudu
2012. aastal Yale'i kunstikoolis magistrikraadi saanud Choi filmib lühivideoid inimestest, kes on tavaliselt üksi ja näiliselt üksildased: jässakas noormees, kes mängib oranži kazood ja silitab oranži kassi; gabby, eakas mees, kellel on taldrik toiduga, mis näib olevat S.R.O. üksus; hallipäine naine, kes keerab kella. Iga video ühel hetkel peatub liikumine sekundiks, kostab kaamera katiku heli ja siis tegevus jätkub. Choi asetab selle hetke liikumatu foto samasse kaadrisse silmustega videoga, kopeerides protsessi, mille käigus fotograaf jäädvustab ja külmutab hetke eluvoos.
Kristine PotterPilt
Krediit...Kristine Potter MACKi kaudu
Colorado läänenõlv on karm ja keelav. Nii on ka seal elavad inimesed, nagu on kujutanud aastatel 2012–2015 Potter, kes elab Nashville'is. Teravas kontrastis Hatlebergi Eurekas kujutatud rühmitustega on need mehed üksikud. Ja nad on kõik selles kollektsioonis mehed, välja arvatud üks jahmatav pilt beebist, keda pehmendab tume rõivas viljatul pinnasel. (Isegi beebi on üksildane.) Lääne machismo on Ameerika pärimuse põhiosa. Marlboro kauboi asemel esitleb Potter meile aga midagi, mis tundub reaalne, mitte müütiline – rahutu, ebaviisakas, seksikas ja pisut hirmutav.