Eilsest on meil hoiukodus üllatav väike elanik. Välja näeb ta imeilus, punane klassikalise tabby-mustriga kassipoiss. Koos õe ja vennaga tulid nad Kassiabisse Koplist ja kahtlustan, et see on üks põhjus, miks Leon oskab juba kolmekuuse kassititena Enda Eest Seista.
Tema kolmevärviline õde ja must vend on inimesega juba peaaegu harjunud, ei jookse eest ära ega pahanda. Leon on asjadest aga teistmoodi aru saanud. Kui teda üritada kätte saada, muutub kõigepealt Leoni saba kuusekeseks. Siis kostub urinat, susinat ja kähinat. Kui tuhmivõitu inimene sellest vihjest ka aru ei saa, üritab ta meeleheitlikult põgeneda. Kusjuures ära ei põlata pissikasti taha ronimist, küüntega puuri laes rippumist või kätt pidi minema kaapimist.
Huvitavaks läheb aga siis, kui Leon lõpuks ettevaatlikult ja ilma ennast oluliselt vigastamata puurist kätte saada. Esimesed minutid on ta hirmul ja kange, aga sealt edasi sätib ta ennast mõnusasti teki sisse lebama. Eile läks temast nurru välja meelitamisega umbes tunnike, mis on väga hea tulemus – selliselt lõvipojalt ei oodanud ma nurru enne mitut päeva. Täna hommikul jõudsin vaevalt teda sügama hakata, kui noormees pani silmad kinni ning hakkas teki sees mõnulema.
Ainuke häda on selles, et inimesega sõbrunemiseks peab teda mitu korda päevas puurist välja võtma. Soovige mu näppudele edu ja kiiret parenemist 🙂
Jetta on olnud nurrukiisu nüüdseks täpselt kuu aega. Kõndivad inimesed hirmutavad teda veel natuke, aga edasiminek on toimunud mitmel rindel. Esiteks saab teda tema pesas täiesti vabalt silitada, kohe läheb lahti nurr ja käpsidega sõtkumine. Lisaks harjutame toidukausi juures silitamist, mis töötab juba ka väga hästi – sabani jõudes tõuseb pepu kenasti paiga kaasa.
“Pildista ja silita korraga” ei anna fotokunsti mõttes just parimat tulemust, aga Jetta sain vähemalt peale 🙂
Lisaks ohtrale nurrumisele on Jetta alustanud ka oma valduste avastamist. Tema toa uks on alati päeval lahti olnud, aga varem ei soovinud ta lihtsalt pesast kaugele minna. Nüüd käib ta ülemisel korrusel uurimisretkedel, mis iseenesest on väga rõõmustav, kui jätta välja pisiasi, et ta pistis nahka pool draakonipuud. Meie püsikassid rüüstasid selle mõnda aega tagasi ära ja puuke oli endale just uued lehed kasvatanud, kui Jetta ta aknalaualt avastas…
Eile käisime Jettaga arstil ja tervise osas on uudised samuti head. Hambad on korras ja silmas ei ole põletikku, nii et ravi ta enam ei vajagi. Minu mure tema veidi rähmas silmade osas sai aga hoopis üllatava vastuse – Jetta suures hoiukodus veedetud aastad olid talle nii stressirohked, et tal ei tekkinud korralikku hügieeni-harjumust. Tundub, et kassid ja inimesed polegi nii erinevad – stressis loom ei hooli igapäevasest silmapesust, tõmbab lihtsalt keele ette jäävad kohad siledamaks ja käib kah. Nüüd püüame erinevate nippidega Jettat veenda, et silmapesu hommikul ja õhtul käib korraliku kassi hügieeniharjumuste juurde 🙂
Ootan kannatlikult toitu. Inimene, palun ennast käbedamalt liigutada!
(Nagu figuurist näha, siis toitu on alati vähe. Lisaks tuleb leppida lahjade krõbinatega.)
Kokkuvõttes on Jetta arenenud kolme kuuga nii kaugele, et kannatlikule inimesele võiks teda väga mõnusaks kaaslaseks soovitada. Ta on oma kiiksude ja iseloomuga, aga selgelt heatahtlik ning naudib inimese silitusi. Iseasi, kustkohast me neli pikka aastat kodu oodanud kiisule selle rahuliku pere nüüd ühtäkki välja võlume?
Kasper läks täna uude koju, kus teda ootab ees erakordselt kassisõbralik valge lambakoer ja palju hellust perenaiselt. Viimaste päevade jooksul muutus Kasper veel palju julgemaks, nii et jääme Evelt ootama uudiseid, kuidas kiisu lambakoera dresseerima hakkab 🙂
Täitsa huvitav, kuidas vahel asjad sujuvad – Kasperil oli vaja hädasti kodu, kus ta saaks harjuda ja teda poputatakse, kuni ta inimesi täielikult usaldab. Ja täitsa juhuslikult on ühel toredal perel aega, soovi ja võimalusi seda teha 🙂
Niisiis on meie väike Kasper broneeritud ja kuni uude koju minekuni harjutame nurrumist agaralt edasi.
Esmaspäeva õhtul jõudis meie juurde väike Kasper – umbes kolmekuune kassipoiss Roo tänavalt. Kasperist kasvab korralik iludus – poolpika siidise karva, tumeoranžide silmade ning lumivalgete vurrudega mustas näos. Ainult, et ta on oma senise elu elanud ilma inimesteta ja seepärast kardab meid natuke.
Kuna kassipoegi on võimalik inimesega harjutada kiiremini kui täiskasvanuid, võtsin eile härjal sarvist. Lähenesin pesale, Kasper susises ja puges tahanurka. Võtsin väikese rabeleva karvakera endale rätiku sisse sülle – susinat ei järgnenud, küll aga ettevaatlikud katsed maha hüpata ja plehku panna. Ainuke viis kass hirmust üle aidata on talle palju aega pühendada, niisiis olin ennast raamatuga varustanud ja hakkasin lugema, teine käsi Kasperi peal, et ta sülest minema ei lipsaks. Ega ma ausalt öeldes mingit muutust oodanudki, kui minu suureks üllatuseks hakkas umbes tund hiljem rätiku seest kostma vaikset ning katkendlikku nurru. See muidugi ei lõpetanud tema põgenemiskatseid, aga edasiminek oli sellegipoolest muljetavaldav.
Lugeja säästmiseks ei hakka ma kõiki eilseid ja tänaseid seansse kirjeldama. Küll aga on jõudsalt edenenud minu lugemisvara, olen läbi saanud poolteist raamatut ja õhtu on veel ees 🙂
Täna õhtupoolikul saabus teine murdepunkt – esiteks Kasper enam ei susisenud minu peale, teiseks saavutasime nurru-kompromissi. Kompromiss seisnes selles, et Kasper oli nõus edasi nurruma ka minu kõrval tugitoolis olles:
Samal ajal olin mina nõus enda käe pahupidi keerama, et praktiliselt selja taga lamavat kassi silitada. Nii, kui silitamine järgi jäi, vaatasid mulle otsa kergelt etteheitvad kassipoisi silmad:
Nüüdseks on mul käelihased valusad, aga Kasperi muutumine susisevast kassist nurruvaks kassiks on seda täiesti väärt. Kui ta sellise kiirusega jätkab, on järgmise nädala lõpuks meil koduvalmis nurrukiisu.
Võtsime Ene ja Ansipiga reedel ette pikema reisi. Ansipi viisime tema uude koju Võhmas ja Ene läks teda oodanud pere juurde Tartu lähedal. Mõlemad noored käitusid reisil täiesti eeskujulikult ja viis tundi ning 250 kilomeetrit hiljem olid nad mõlemad enda päris-kodusid uudistamas.
Liina ja Svetlana, palju nurrusid teile! Andke ikka teada, kuidas noortel läheb 🙂
Ene ja Ansipi ühte tuppa majutamine meeldis neile mõlemale. Ene ei käi enam inimeste hääli kuuldes ukse juures näugumas ja Ansip on norutamisest üle saanud, mängib enda pallikestega ja sööb hästi. Lisaks on kaisus palju soojem magada – neil mõlemal on päris õhuke karv ja Eesti kliimas sobivad nad ainult toakassideks. Enda arvates sobiksid nad eriti hästi teki alla, inimese kaissu või mõlemat korraga.
Ansip oli hommikul lahke ja oli nii kaua paigal, et sain temast ilma välguta pilti teha. Sinisilmsed kassid muutuvad ju välguga punasilmseteks, aga nii tahaks tema ilusaid ja väljendusrikkaid silmi fotole saada. Siin ta minu arust lausa poseeris:
Head uudised – Ene broneeriti praktiliselt kohe peale hoiukodusse saabumist. Nüüd ootab ta ainult enda steriliseerimisoperatsiooni ja sõitu Tartusse.
Vahepeal jõudis aga Kassiabisse tagasi tema poolvend Ansip – ilus maskiga pooleaastane poiss. Arvestades, kui väga nii Ene kui Ansip suhelda tahavad, tuli väikevend enda kodu ootamise ajaks hoiukodusse Enele seltsiks.
Uusi pilte ma täna Ansipist veel tegema ei hakka- eilne kastreerimine ja kohavahetus on ta natukene ära ehmatanud. Juulikuine pilt:
Kõik algas sellest, et mina läksin kaheks päevaks kodust ära 🙂 Naastes teatas hoiukodu meespool, et oli Jettat nurrumas kuulnud. Küll vaikselt, aga tegu oli olnud täiesti äratuntava nurruga ja mis veel toredam – tema oli samal ajal Jetta külge silitanud! Minu teada pole see kass kunagi inimese kuuldes või veel vähem silitamise peale nurrunud.
Täna püüdsin siis seda trikki järgi teha. Lähenesin Jetta korvile, ta tõmbas kõrvad taha ja võpatas käe puudutuse peale, nagu ikka. Jätkasin sellest hoolimata külje silitamist, kuni rohkem võpatusi ei järgnenud…ja siis ma kuulsin! Jetta nurrus tõesti – arglikult, aga nurrus. Pikapeale hakkasid ka kõrvad ettepoole liikuma, otsustasin silitamise ala vaikselt laiendada. Selja silitamine tõi esimese hooga kaasa uue võpatuse, aga nurr järgi ei jäänud. Pisitasa hakkasid käpad nurrumise taktis sõtkuma ja Jetta hakkas ise kratsimiseks kukalt välja pakkuma. Nii me seal istusime oma pool tundi, minul heldimusest pisarad silmas ja Jetta muudkui nurrumas.
Loomulikult ei tähenda esimene nurr, et kõik Jetta hirmud on päevapealt läinud ja ta järgmine kord meile kohe vastu tormab. Eks ta esimese hooga susiseb ikka, kardab ja harjub silitamisega vähehaaval. Jettal on ees veel palju nurru-sessioone, kuni ta inimesega suheldes täitsa enesekindlaks saab. Vaadates, kui kaugele on ta kahe kuuga jõudnud, tõotavad järgmised kaks kuud igal juhul palju nurru ja rõõmu.
Kuna Kassiabi on suve lõpul kodu otsivatest kassipoegadest ülerahvastatud, tuli meile täna hoiukass Ene. Ta on tõeliselt graatsiline noor kass, sale, pikkade käppade ja kitsa näoga. Tänu sellele, et Ene on vaktsineeritud ja ussikuur tehtud, siis pole püsiloomadele rängemaid nakkushaiguseid karta. Igaks juhuks otsustasime Ene kohe saabudes ka ära pesta, et minimeerida ka seenhaiguste riski.
Võib öelda, et see tegevus oli kõigi jaoks üllatav. Kõigepealt oli muidugi üllatunud Ene ise, kes pidi autos sõitma ja siis märja vee käes olema. Kõige rohkem imestasid aga inimesed, kuna kass lihtsalt istus dušikabiini põhjas ja ei teinud katsetki seina või pesijat kasutades püstloodis üles joosta, nagu juhtub tavaliselt. Ene lasi ennast korralikult läbi leotada, sisse seebitada, ära loputada ja istus hiljem kannatlikult käteräti sees ning kannatas viisakalt ära ka kuivatamise. Sellist asja pole ma veel näinud 🙂
Esimese paari tunniga on inimesed igal juhul juba vaimustuses ja võlutud. Loodan väga, et loomadega tutvumine läheb sama kiiresti.
Ene veel kuivana: