|Surnute olukorrast kristliku õpetuse ja praktika valguses (II)|
|Autor: Veiko Vihuri|
|teisipäev, 04 november 2014|


2. Reformatsioon ja luterlus
Rünnak missaohvri vastu
Saksa reformatsiooniliikumise käivitaja Martin Lutheri jaoks oli kesksel kohal küsimus hingeõndsusest, täpsemalt patuse õigeks mõistmisest Jumala ees. Lutheri avalik väljaastumine oli ajendatud ärist indulgentsidega – neid pakuti ka puhastustules viibivate hingede aitamiseks ning öeldavasti oli see kirikule väga suur tuluallikas (väidetav reklaamlause: „Kui münt karpi kolksatab, hing tulest taeva volksatab!“). Luther ei vaidlustanud usutunnistuses mainitud nn viimseid asju (surm, kohus, põrgu, igavene elu), kuid ta lükkas tagasi õpetuse puhastustulest, millele ta ei leidnud toetust Pühakirjas. Ta taunis teravalt kiriklikku praktikat, mille abil püüti puhastustules vaevlevaid hingi aidata (hingemissad, lahkunutele hangitud indulgentsid), nähes selles teovagaduse ilmingut ja missa (armulaua) algse tähenduse moonutamist. Schmalkaldeni artiklites (1537), mis hiljem võeti luterliku kiriku usutunnistuskirjade koosseisu, põrutab Luther ägedalt:
„Seepärast tuleb puhastustuld kogu tema toreduse, jumalateenistuste ja kasuteenimisega pidada tühipaljaks kuradi pettuseks, sest see on vastuolus ka tähtsaimate usuartiklitega, et hingi aitab ainult Kristus, mitte inimeste teod, rääkimata sellest, et meile ei ole surnute kohta antud mitte mingit käsku ega nõuet (ja sellepärast võib sellest rahumeeli loobuda, isegi kui see poleks eksiarvamus või ebajumalateenistus).“[1]
Ametlikult taunisid luterlaste esindajad arusaama missast kui ex opere operato (teo enda toimel) hüvitavast ohvrist elavate ja surnute eest keiser Karl V-le esitatud Augsburgi usutunnistuses (1530, artikkel XXIV), mille autoriks on Lutheri mõtte- ja võitluskaaslane Philipp Melanchton (1497–1560):
„Ühtlasi mõisteti hukka see kohutav eksiarvamus, mis väidab, et meie Issand Kristus on oma surma läbi hüvitanud ainult pärispatu ja et missa on seatud ohvriks ülejäänud pattude eest, millega missast on tehtud ohver elavate ja surnute eest, mille läbi kõrvaldatakse patt ja lepitatakse Jumal.“[2]
Augsburgi usutunnistuse apoloogias (1530) käsitleb Melanchthon missat surnute eest eraldi alajaotuses, kus ta kordab pikemalt luterlaste põhilisi argumente ja otsib neile tuge koguni õigeusu kiriku praktikast (rõhutused tekstis käesoleva artikli autorilt):
„Aga tulgem nüüd tagasi asja enda juurde. Kuna missa ei ole ilma usuta, iseenesest mõjuv hüvitus ei karistuse ega süü eest, järeldub sellest, et missa pidamine surnute eest on tarbetu. Ja siin ei olegi midagi pikemalt arutleda. Sest on üldiselt teada, et pühakirjas pole selliste asjade kohta mingit tunnistust. Samuti ei ole jumalateenistuste sisseseadmine kirikus ilma pühakirja korralduseta sugugi ohutu. Kui vaja, eks siis räägime sellest teemast põhjalikumalt. Aga mis sa vaidled vastastega, kes ei mõista, mis on ohver, mis sakrament või mis on pattude andeksandmine ja usk!
Ka Kreeka kaanon ei käsitle ohvrit hüvitusena surnute eest, sest pühendab selle ühtemoodi kõigile õndsatele esiisadele, prohvetitele ja apostlitele. Sellest ilmneb niisiis, et kreeklased ohverdavad tänu ja ei käsitle seda hüvitusena karistuste eest, olgugi et nad ei kõnele mitte ainult Issanda ihu ja vere ohvrist, vaid ka teistest missa osadest, ja nimelt palvetest ja tänamistest. Sest pärast pühitsemissõnu nad paluvad, et see ohver oleks selle vastuvõtjatele õnnistuseks, teistest nad ei kõnele. Ja nad lisavad: „Me toome selle mõistliku jumalateenistuse Sulle usus uinunud esiisade, isade, patriarhide, prohvetite ja apostlite eest.“ Aga mõistlik jumalateenistus ei tähenda üksnes ohvrit, vaid ka palveid ja kõike, mida seal sooritatakse. Mis puutub aga sellesse, et vastased toovad põhjenduseks kirikuisade arusaama ohvrist surnute eest, siis me teame, et vana aja kirikuisad kõnelesid surnute eest palvetamisest, mida me sugugi ära ei keela, aga Issanda armulaua jagamist surnute eest ex opere operato me heaks ei kiida. Ja olgugi et vastastel on põhjendused enamasti Gregorioselt ja hilisematelt autoritelt, seame meie neile vastu kõige selgema ja kindlama Pühakirja. Ja ka kirikuisade keskel valitsevad suured erinevused. Nad olid inimesed ja võisid vääratada ja eksiteele sattuda. Samas, kui nad praegu ellu ärkaksid ja näeksid oma ütlusi selliste suurepäraste valedega ümbritsetult, mida vastased sooritatud tegude kohta õpetavad, siis seletaksid nad neid ka ise hoopis teistmoodi.“[3]
Põhjalikuma analüüsi purgatooriumi küsimusest (koos ülevaatega kirikuisade ja teiste autorite poolt öeldust) esitas teise põlvkonna väljapaistev luterlik teoloog Martin Chemnitz (1522–1586) oma mahukas teoses Examen concilii Tridentini („Trento kontsiili hindamine“).[4] Ortodoksse luterlasena jäi Chemnitz seisukohale, et Rooma kiriku õpetusel puhastustulest puudub alus kanoonilises Pühakirjas ning seetõttu ei või seda kehtestada usuartiklina.
Reformaatorite ägeda kriitika tulemusena lakkas protestantlikuks muutunud aladel surnu- ja hingemissade pidamise praktika, mis oli andnud sissetulekut suurele hulgale preestritele ja pakkus ka lahkunu omastele lohutavat teadmist, et nad saavad midagi surnud lähedaste heaks ära teha.
Luterlikud teoloogid surnute saatusest
Luterlikud reformaatorid lükkasid niisiis üksmeelselt tagasi katoliikliku õpetuse purgatooriumist kui puhastavast vaheolukorrast. Kuidas nad aga kujutasid ette surnute olukorda ja asupaika enne viimset kohtupäeva?
Luther on väljendanud arvamust, et surma ja ülestõusmise vahele jääv aeg tundub hingele kui põgus silmapilk: „Niipea kui silmad kinni lähevad, äratatakse sind üles. Tuhat aastat saavad olema samuti, nagu oleksid sa pool tunnikest maganud.“ Surnute eest palvetamist ta siiski otseselt ära ei keelanud, kuna „Jumal pole meile teatavaks teinud, kuidas on lugu hingedega, ja me peame teadmatuses olema, mis ta nendega teeb, siis ei taha me takistada ega saa takistada ega patuks arvata nende eest palvetamist.“[5]
Luterliku ortodoksia arusaama – mida püüti mõistagi Pühakirjaga põhjendada – surnute olukorrast toob esile luterlik teoloog Leonhard Hutter (1563–1616), kelle järgi elavad ihust lahkunud hinged enne surnute ülestõusmist ja ihuga taasühendamist kas taeva või põrgu eelmaitsmises. Vagade hinged on Jumala käes ning ootavad oma ihu kirgast ülestõusmist ja igavest õndsust (vrd Laatsarus Aabrahami süles, Lk 16:22), uskmatute ja jumalatute hinged on aga piinapaigas ning ootavad seal „kartuse ja hirmuga oma ihude häbistavat ülestõusmist“ ja igavest hukatust (piinapaik Lk 16:28). Viimsel päeval tõusevad üles kõik surnud ja võtavad vastu lõpliku otsuse kohtumõistmiseks saabunud Kristuselt (vt Jh 5:28–29). Hutteri järgi eksisteerivad igaveses põrgus piinade astmed, kuid ka igaveses elus tehakse vahet teatud astmete vahel.[6]
Ortodoksse luterliku pühakirjamõistmise najal õpetab tänapäeval Ameerika Ühendriikides tegutsev konservatiivne Missouri sinodi luterlik kirik selgesõnaliselt, et surma hetkel siseneb uskliku hing taevasse rõõmu (Lk 23:43; Ap 7:59; Ilm 14:13, Fl 1:23–24), uskmatu hing aga vangistatakse põrgusse (1Pt 3:19–20; Ap 1:25). Sinna jäävad hinged kuni ülestõusmise ja viimse kohtuni, mil nende suhtes langetatakse lõplik otsus. Teoloog Edward Koehleri sõnadega: „Viimne Kohus on praeguse maailma suurejooneline lõppvaatus, mil iga üksiku kohta langetatud otsus kinnitatakse avalikult ja laiendatakse ihule, mis kuni selle hetkeni oli jäänud põrmuks, millest ta oli võetud.“[7]
Kuigi ei Luther ega Melanchthon polnud surnute eest palvetamist ära keelanud, hoiduti luterlikel matustel seda tegemast. Luterlikes matusekordades jäeti ära viited puhastustulele ja enamasti ka palved lahkunu eest (samas kujunes ajapikku välja luterlik ars moriendi, mis tähendas võimaluse korral vaimuliku viibimist juba surivoodi ääres).[8] Matuse keskmes polnud kadunuke ega tema surnukeha, vaid ülestõusmist kuulutav usuartikkel. Matusel loetud palved (16. sajandist on säilinud 45 matusepalvet) väljendasid tavaliselt usku ülestõusmisse ja tänu lahkunu maise elu eest, kuigi mõni luterlik talituskord võimaldas erandlikult ka lahkunu eest palvetamist.[9]
Ortodoksse luterluse põhimõtted kajastuvad näiteks 1693. aastal ilmunud Rootsi luterliku kiriku käsiraamatus (eesti keeles 1699), kus nähakse ette väga lihtne matusetalitus: kalmistule jõudes lastakse kirst hauda ja vaimulik heidab labidalt kolm peotäit mulda, öeldes „Mullast oled sina võetud…“, ning loeb palve, mille sisuks on, et leinajad oma kaduvusele mõtleksid, igavikku taga nõuaksid ja võiksid kord koos maetava venna või õega üles tõusta. Siis lauldakse „Keset selle elu sees üks surm on meil ikka“ (8. sajandist pärit antifoon Media vita in morte sumus, mille Martin Luther saksa keelde ümber pani; eesti keeles KLPR 473) ja loetakse mõned asjakohased lõigud Piiblist.
Valgustusaeg tõi usulis-teoloogilisse mõtlemisse põhjaliku murrangu. Tänapäevast teoloogiat iseloomustab sageli skepsis või ükskõiksus mitmete klassikalise kristluse dogmade ja õpetuste suhtes. Uuemas protestantismis on levinud õpetus totaalsest surmast – nimelt on mõned teoloogid väitnud, et inimene sureb tervikuna ja ülestõusmisel äratab Jumal üles nii ihu kui hinge. Taolisele õpetusele vaidleb teiste seas vastu Saksa luterlik teoloog Horst Georg Pöhlmann, kes ütleb jõuliselt: „Vaheolemine („status intermedius“) ei paiska inimest mingisse nihilistlikku jumalavaakumi, vaid ta jääb Jumala, oma kohtumõistja ja päästja kätesse. Totaalse surma teooria on materialistlik, mitte aga kristlik.“[10] Seda teooriat on ka üsna keeruline kokku viia Uue Testamendi paljude kirjakohtadega.
Tänapäevases protestantismis on samuti kõlanud väited, et põrgut ei ole ja kõik pääsevad taevasse. Nimelt väidetakse, et Jumal on armastus, mistõttu igavene põrgukaristus oleks äärmiselt ebaproportsionaalne, ebaõiglane ja vastuolus Jumala armastusega. Pole vaja lisada, et Pühakirjaga ei ole sellist õpetust võimalik kokku sobitada.
Lahkunute mälestamisest Eesti luterlikus kirikus
Lahkunute mälestamiseks võib pidada ka nende mälestuse jäädvustamist kujutavas kunstis. Luterlik religioosne kunst tunneb hauaplaate- ja -monumente, epitaafe (mälestuspilt) ja vappepitaafe (surnusilt), mida said endale lubada eeskätt jõukamad ja tähtsamad ühiskonna liikmed ning milliseid leidub ka paljudes Eesti kirikutes ja muuseumides.[11] Kuid siinkohal vaadelgem põgusalt vaid lahkunute mälestamise liturgilist praktikat paaril viimasel sajandil.
Eesti luterlikus kirikus on olnud kaks surnute mälestamisega seotud kirikupüha – suvine kalmistupüha (jaanipäeva paiku) ning kirikuaasta viimane pühapäev ehk surnutepüha (novembri lõpus). Mõlemad ulatuvad tagasi 19. sajandisse ja on tavaliselt olnud rahvarohked kirikupühad. Seega võib öelda, et lahkunute kiriklik meenutamine on Eesti luterlaste jaoks oluline. Teatavat mõju luterlaste praktikale on küllap avaldanud õigeusu kirik, mis laiendas alates 19. sajandi keskpaigast oma tegevust Eesti alal. Eriti neis paigus, kus õigeusu ja luteri kogudused lähestikku paiknevad, võib ette tulla, et ka luterlased soovivad lahkunuid mälestada 40. päeval pärast surma või paluvad hingepalvet.
Viimastel aastakümnetel on EELK kogudustes – vähemalt mõnel pool – hakatud tähistama ka hingedepäeva (2. novembril, katoliiklik kõigi usus lahkunud hingede mälestuspäev). 2009. aastal ilmunud jumalateenistuste käsiraamatus on lahkunute mälestamine toodud kirikuaasta viimaselt pühapäevalt (millest on saanud Igavikupühapäev ja Kuningas Kristuse püha) üle hingedepäevale, mis kannabki nime „Kõikide surnute mälestuspäev“. Iseasi, et enamasti tööpäevale langeva väiksema pühana ei peeta seda kaugeltki igas koguduses ning paljudes kohtades mälestatakse lahkunuid vana kombe kohaselt kirikuaasta viimasel pühapäeval.
Surnute mälestamise praktika on koguduseti erinev – mõnel pool piirdutakse mälestamisel vaid lahkunu nime nimetamisega ning palutakse tröösti ja juhatust leinajatele, teisal aga palvetatakse, et lahkunu võiks puhata Jumala rahus. Mälestatakse peatselt pärast matust (kas järgmisel pühapäeval või hiljem, näiteks 40. päeval) ja seoses lahkunu surma-aastapäeva või muu tähtpäevaga. Jumalateenistuste ja talituste juhend (2013) sätestabki: „Lahkunut mälestatakse vastavalt kohalikule tavale kas matusele järgneval pühapäeval või hiljem (40 päeva möödumisel surmast). Kus puudub kindel mälestamiste tava, on igati asjakohane see välja töötada.“[12] Mälestamise sisu ei ole juhendis täpselt defineeritud.
Käesoleva artiklisarja järgmises ja viimases osas tuleb juttu õigeusu kiriku arusaamadest ja praktikast.
Vaata lisaks:
Laulupalve surnute mälestamise pühal:
Igavene Jumal ja Isa, Sina ei ole mitte surnute, vaid elavate Jumal, Sinus elavad kõik usklikud, kes mulla all oma kambrites magavad. Me palume Sind, ära lase meid surma ja tema hirmutuse pärast araks minna, vaid hoia meid oma Püha Vaimu läbi armulikult õiges usus ja südametunnistuse rahus, et kristlikult elame, ja kui tund tuleb, õndsasti siit lahkume ning rahus uinume, kuni Sina hauad avad ja meid igaveseks eluks üles äratad Jeesuse Kristuse, oma armsa Poja, meie Issanda läbi. Agenda 1902 / EELK Agenda 1951
Illustratsioonid:
1. Luterlik nägemus: surm ja kurat ajavad meeleheitele viidud patust inimest põrgusse – Seadus ja Evangeelium (detail), Lucas Cranach Vanem, u 1529 (vt lähemalt siit)
2. Niguliste kiriku pastori Johann Höbingki portree-epitaaf (detail), u 1558
3. Matusejutlus Wittenbergi lossikirikus Martin Lutheri ärasaatmisel (1546) – Ludwig Rabus, puulõige, 1557 (vt siit)
4. Mustpeade vennaskonna epitaaf, Lambert Glandorp, 1561
[1] Osundatud väljaandest: Luterlikud usutunnistuskirjad, SA Ajaleht Eesti Kirik, EELK Usuteaduse Instituut, 2014, lk 182.
[2] Osundatud väljaandest: Luterlikud usutunnistuskirjad, lk 37.
[3] Osundatud väljaandest: Luterlikud usutunnistuskirjad, lk 165.
[4] Tänapäeva lugejale on hõlpsamini kättesaadav selle teose ingliskeelne tõlge, purgatooriumi küsimust käsitletakse 3. köites: Martin Chemnitz, Examination of the Council of Trent, Part III, St Louis: Concordia Publishing House, 1986/2007, lk 224–352.
[5] Osundatud teosest: A. Hiob, Luterliku dogmaatika alused, lk 314–315.
[6] Horst Georg Pöhlmann, Dogmaatika põhijooned, Tartu: Greif, 1994, lk 219; Hiob, Luterliku dogmaatika alused, lk 311.
[8] Robert Christman, „The Pulpit and the Pew“ – teoses: Robert Kolb (ed), Lutheran Ecclesiastical Culture, 1550–1675, Leiden, Boston, 2008, lk 284.
[9] J. G. Davies (ed), A New Dictionary of Liturgy and Worship, London, 1986, lk 125.
[10] Pöhlmann, Dogmaatika põhijooned, lk 233.
[11] Hea ülevaate sellest teemast annab Krista Kodrese (ja osaliselt Jüri Kuuskemaa) kirjutatud peatükk „Memoriaalkunst“ teoses: Eesti kunsti ajalugu 2, 1520–1770, Tallinn: Eesti Kunstiakadeemia, 2005, lk 383–415.
[12] Jumalateenistuste ja talituste juhend, Eesti Evangeelne Luterlik Kirik, 2013, lk 155.
|< Eelmine||Järgmine >|