Jõudsin koju, raekoja platsi jõulukuusk on üle vaadatud, glöggi joodud .. nüüd puhkan veidi ja peagi kohtume, telefoni number on ikka veel sama 🙂 !
Siin on väike videokokkuvõte:
[youtube]http://youtu.be/8zj4KMWiJgg[/youtube]
Jõudsin koju, raekoja platsi jõulukuusk on üle vaadatud, glöggi joodud .. nüüd puhkan veidi ja peagi kohtume, telefoni number on ikka veel sama 🙂 !
Siin on väike videokokkuvõte:
[youtube]http://youtu.be/8zj4KMWiJgg[/youtube]
Lõpuks ometi oleme Aafrikast liikuma saanud, paar päeva veel ja päike oleks minust neegri valmis küpsetanud. Tagasi tsivilisatsiooni, ees ootab Tenerife, sinna jõuame kohale kolmapäevaks. Ebolat seekord kaasa ei võta. Nendes riikides, kus siiamaani käinud oleme pole ebolat olnud. Kongos on, aga seal see, millesse sureb ainult 60%, mitte 90, aga seal käisime juba ära. Pea 3 nädalat möödas ja kõik on terved. Ainus asi mis siin on, on malaaria, aga selle vastu sööme igapäev tablette ja oht on nüüdses kadunud 🙂 .
Uued sadamad on paika pandud, kojutulek läheneb. Kolm kuud möödas, üks veel. Tenerife – Aviles hispaanias – Antwerp – Rotterdam – Bahama – Norfolk USAs – lõuna aafrika vabariik – austraalia.. Minu aeg saab täis Norfolkis ning sealt saan korralikult väsitava lennuga novembri lõpuks koju. Loodetavasti on lumi maas selleks ajaks. Janne lubas, et kuusk on juba tuppa toodud ja jõulutuled korteris vilguvad, seda nalja tahaks juba näha küll kuidas üks pisike Jumbu mul seal kipsis jalaga kuuske ehib 😉 !
Panite ikka tähele et üks sadam on Bahama saared … Ma tunnen seda kadedust sealt vihmasest sügisest siia kuuma päikese kätte juba praegu, haha 😀 ! Viimane lihv mu ilusale pruunile kehale – ei saa öelda, et meremehe elu on raske või halb. Näha on palju, teha on palju ja ma olen rahul.
Ja varsti olen kodus, võite harjutada õhupallide täispuhumist, lennujaamas on varsti pidu! Igatsen teid kõiki tegelikult juba päris palju 🙂 !
Tere jälle üle pika aja,
olen nüüd juba mõnda aega Aafrikas viibinud. Käisime Ghanas ‘Tema’ nimelises sadamas ja laadisime suurema osa kaubast maha. Seal sain ka oma esimese ‘heavy-lift’i kogemuse kraanat juhtides, mis oli väga lahe.
Ühel õhtul, kui töö varem lõpetasime leidsime ka aega, et linna külastada. Alguses ei olnud keegi minuga nõus tulema, aga lõpuks üks madrus ja mehaanik siiski tulid. Seiklus algas sellega, et hakkasime laevast värava poole jalutama ning hetkega oli juba 10 neegrit sabas, kes tahtsid kõik meile giidiks olla. Küll pakuti võimalusi, et viivad meid autoga ära, aga ei .. võõrasse neegri autosse ma nõus istuma ei olnud. Värava eest võtsime takso, mille turvamehed meile spetsiaalselt tellisid. Mingi väga vana peldik auto oli, mis haises korralikult bensiini järgi, aga juht oli sõbralik ja tore sell isegi. Tal oli sõber ka kaasas ning terve õhtu nad olid meil läheduses ja hoidsid silma peal. Hinnad olid odavad, taksosõit edasi-tagasi oli 10$, 0,7L õlu baaris 1,2$. Ka süüa oleks saanud, aga ohutuse mõttes me seda ei teinud. Igasugused pahad viirused ikkagi levivad siin ja kunagi ei tea, mida sa võid endale näost sisse ajada. Sama käis ka kõigi nende 5-10 neiu kohta, kes olid väikse raha eest kõikvõimalikke viiruseid jagama. Aga Aafrikasse sõites sai õppustejärgsel koosolekul kokku lepitud, et ‘no kissing in Africa’. Mina suudlen nagunii ainult oma Jannet, keda loodan varsti näha (: ning teised olid ka sama meelt. Ja ‘kärbeste’ peletamiseks olid meil 2 turvameest koguaeg läheduses.
Aga Aafrika on Aafrika, pead ise nägema, et aru saada. Midagi erilist ei ole, palju väikseid ‘põõsabaare’, neegreid iga nurga peal, palju lärmi ja seletamist ning loomulikult ka liiklus on siin täiesti kaootiline. Taksojuht hakkas mingil väiksel kõrvaltänaval 150ni kiirendama, õnneks kuulas, kui käskisin hoogu maha võtta ja andsin mõista, et meil ei ole kuhugi kiiret. Midagi erilist selles linnas pildistada ka ei olnud. Sain oma nö ‘Aafrika kogemuse’ kätte, huvitav oli, naljakas ja teistmoodi, aga miski ei kutsunud mõnel teisel õhtul uuesti välja minema. Praegu olen tegelikult juba Pointe-Noires, aga ka siin pole plaanis kuhugi minna, sest graafik on meil teise tüürimehega 6 on / 6 off, laadime kauba kähku maha ja põgeneme siit. Port Gentil jäi ka tee peale, aga seal laadisime kaupa ankrus.
Ja kaubaoperatsioonide ajal on ikka selline kino siin, et pisarad on silmad vahepeal. Aga ei tohi vist kõva häälega siiski naerda, äkki solvuvad ja ei tööta rohkem. Stevedoridest (sadamatöölistest) räägin, 10 neegrit leiutavad kuidas ühte väikest kasti rihmadega kraanakonksu külge kinnitada. Ja kui nad ei saa hakkama, siis mõni hakkab räuskama, teised solvuvad, mõni keeldub edasi töötamast jne. Aga natuke ajavad kurjaks ka, näiteks siin sadamas suutsid vennad 5 minutiga ühe wc nii umbe sittuda, et mehaanikud nägid rõvedat vaeva, et see lahti saada. Ja ma olen päris kindel, et eelmises sadamas keegi pasandas kaubaruumi ka, sest seal on eriti rõve sitahais. Üles me seda ei leidnud, aga haiseb korralikult. Siis nad kusevad iga nurga peal, õnneks üle parda ja samade rõvedate pesemata kätega söövad oma prügikotis olevat ollust, mingi supilaadne asi vist (ja otse peopesast luristavad). Pole ime miks siit igasugused viirused ja haigused alguse saavad.
Ja üldse, neeger on nii loll ja laisk. Võib-olla ta võiks olla natuke targem, aga ta lihtsalt ei viitsi. Need riigid siin võiksid olla väga rikkad ja edukad, maavaradest ju puudust pole (nafta, kõiksugu puuviljad, kakao, teemantid, kuld) .. Aga nad on lihtsalt liiga laisad, et oma enda nafta ise välja pumbata ja teised riigid peavad seda tegema.
Meil on hetkel siis käsil kolmas Aafrika sadam, aga see ’imeline’ kruiis ei saa veel läbi, sest saime 2 lisasadamat – Lome, Togo ja Douala, Kameruun. Ehk siis korraks tagasi põhja ja siis uuesti tagasi lõunasse. Douala pidi ka üks väga korrupteerunud must auk olema nagu see Pointe-Noire siin ja nagu tegelikult terve Lääne-Aafrika (Olen kuulnud, et Ida-Aafrika pidi kõvasti parem olema, va Somaalia muidugi). Aga kaup saab natuke huvitavam olema. Tõstame 2 360 tonnist kaldakraanat peale. Kõvasti ettevalmistusi, arvutusi ja mitme tunni pikkune ‘heavy lift’ operatsioon ning lisaks kõigele ‘tandem lift’.
Muidu läheb mul siin hästi, meeskond on väga hea meil, kõik on rahulikud ja toredad, keegi ei ole närviline. Uus vanemtüür on ka väga lahe ja koostöö sujub meil ideaalselt 🙂
Oleme teinud ka juba 2 grillipidu – esimesel sõime kõvasti krevette ja lasime kahurist veega täidetud õllepurke (jah, meil on kahur pardal ja laseb väga kaugele :D) ning teisel grillisime lobstereid (hurmaane), mida saime 10kg neegrite käest ankrus mõne kanistri diisli vastu. Ja siin sadamas hakkame ka basseini meisterdama, et tagasiteel tsivilisatsiooni mõnus vees oleks liguneda 🙂
Aga nüüd on aeg silm kinni panna ja pea padjale, sest kella 6st algab minu vaht ning saan kuni 12ni kraanaga mängida jälle.
Ja Janne kallis, armastan ja igatsen sind ning ootan, et saaks sind varsti näha (: Olen juba igasugu ägedaid kingividinaid sulle kokku kraapinud siin 😉
Kohtumise-, kuulmise- ja kirjutamiseni,
Siim
Hei,
olen nüüd taaskord Prantsusmaal ja hetkel veedan viimast õhtut St. Naizaire-s “Skippers” nimelises restoranis. Homme alustame sõitu Aafrikasse ning esimeseks sadamaks on seal Tema, mis asub Ghanas. Kauba saime edukalt peale laetud, laev on ääreni igasugust kola täis.
Enne St. Naizaire-i oli meil ka paaripäevane peatus Rotterdamis, kus saime kõik vajalikud toiduvarud ja kõik muu, mis järgmise kuu jooksul vaja läheb. Neegri seltsimeestega on viivitused, arusaamatused ja kõik muu täiesti tavaline ja me oleme selleks valmis.
Toimus ka kapteni vahetus ning uus on väga lahe kuju. Lõbus saab kindlasti olema …
Aga nüüd pakin oma asjad kokku ja jalutan tagasi laeva, hommikul jälle varakult äratus ja peab unevõlga natuke tasa tegema …
Võimaluse korral kirjutan millalgi jälle .. Hetkel pühendan viimased tunnid Jannele kirjutamiseks – Millest? – See ei ole enam teie asi 😉
Kuulmise, kirjutamise ja lugemiseni,
Siim
Hei,
kirjutan üle pika aja jälle natuke. Kuna seekord ma endaga mingisugust antenni kaasa ei võtnud, siis seetõttu ka internetile väga tihti ligi ei pääse. Vahepeal jõudsin ära käia Prantsusmaal ja Norras ning tänaseks olen hoopis Inglismaal.
Alustan Prantsusmaast – Rouen oli sadamaks, väga ilus linn. Laupäeva õhtul oli kõik väga elav seal, baarid inimesi täis. Sõitsin natuke rattaga ringi seal, lukustasin selle siis mingi prügikasti külge ketiga ning otsustasin ühe juustuburgeri McDonaldsist osta (See oli parem kui USA-s, aga Eestis on siiski parem). Siis nägin, et rahvas liigub kõik ühes suunas ja otsustasin liituda ning vaadata, kuhu nad lähevad. Koguneti ühe väga suure ja ilusa katedrali ette, mille peale suunati projektorid, millele järgnes vägev vaatemäng.
Aga pikale ma too õhtu ei jäänud, sest järgmiseks päevaks olid meil palju suuremad plaanid. Hommikul juba kell 7 istusime rongile ning sõitsime Priisi. Jah, nägin ära kõik põhilised vaatamisväärsused seal. Eiffeli otsa ronisime ka, päris lahe oli. Seejärel tegime korraliku lõuna ning seal jõin ma ka oma elu kõige kallima õlle, mis oli küll suur – 1 liiter, aga ikkagi 17€ !
Kokkuvõttes oli väga väsitav päev Pariisis, tagasiteel kõik magasime rongis .. Pariisi ma ilmselt kunagi niisama reisinud ei oleks. Tore on seal ära käia, aga ainult paari ehitise pärast sinna minna pole vaja. Janne ma viiksin Eiffeli torni, aga pärast seda suunduks parem kohe Rouen-isse, mis on väiksem, aga kuidagi palju mõnusam linnake.
Peale Prantsusmaad sõitsime Norra. Alguses arvasime, et lähme Bergenisse, mis oleks väga lahe olnud. Olen seal kunagi käinud ja tean et see on väga ilus linn. Aga me läksime hoopis Skaganestesse, kus oli 40m kai meie 100m laeva jaoks. Juba sinna jõudes tervitas supercargo intendant meid – “welcome to the end of the world!” 😀 Nii see umbes oli ka, täielik tühjus, ainult suured hunnikud vana roostes ankruketti. Laadisime seda 500 tonni peale ning viime neegritele.
Aga nagu juba mainisin, siis nüüd olen Inglismaal. Sadamalinna nimeks on Blyth, mis väike ja ilus linnake. Peale õhtusööki läksin ka väiksele jalutuskäigule. Väike linn, aga väga elav – ka pühapäeva õhtul on baarid rahvast täis. Tutvusin ümbrusega ning natuke kasutasin tasuta internetti kuni meie teed ristusid kapteniga, kes oli ka paar tundi varem jalutama läinud. Istusime korraks veel maha ja jõime 2 kohalikku õlut ning tulime tagasi laeva.
Ja rohkem ma praegu ei oskagi midagi kirjutada. Esimene kuu on vaikselt täis tiksunud, aga pikk sõit on veel ees. Siit edasi teeme veel peatused Hollandis ja uuesti Prantsusmaal ning siis juba ootab Aafrika.
Kui Inglismaal õigesse inglise baari lähete ja veel ei teadnud, siis õlleklaasidtuleb ise tagasi baariletile viia, kui uute järgi lähete.
Olge tublid, mina lähen nüüd Jannet unenägudesse kiusama,
Siim
Olen nüüd 2 nädalat juba Tramperi-i pardal olnud ning vaikselt kohanenud. Peaks mainima, et väga hea laev on. Pisut väiksem ja tänu sellel lihtsam hooldada. Meeskond on ka väga okei – kapten hollandist, vanemmehaanik ja teine mehaanik ning vanemtüür venelased, teine tüür ja kolmas mehaanik filipiinod. Vanemtüüriga oled varem juba koos sõitnud, tookord oli ta Happy Riveri peal teine.
Praegu viibime Hispaanias sadamas nimega Aviles, kus olen ka ühe korra varem olnud. Ilus ja väike linnake. Lõpetasin parasjagu pizza söömise ning joon õlut. Nädalavahetus oli üsna vaba seekord, hommikul valmistasime laeva kauba jaoks ette ning laadimist alustame alles homme. Kaubaks on seekord tuulegeneraatorite osad. Edasi lähme Prantsusmaale, siis ootavad Norra ja Inglismaa, Holland, jälle Prantsusmaa ning seejärel Aafrika – Ghana, Gabon ja Kongo. Saab huvitav olema taas, ei pea palju seekord uusi sõpru sealt saab (eelmine kord, kui Nigeerias käisin, siis oli see kindlasti üle 20). Need tuulegeneraatorid saavad olema kerge kaup, aga järgmistes sadamates pidime saama ka õiget ‘heavy lift’ kaupa. Täna harjutasin kraana juhtimist, siin korralikud suured kraanad ning üks neis kuulub ametlikult minule.
Hispaania on muidu päris mõnus riik, pühapäeviti on neil siin kõik muidugi suletud, kuid eile õhtul natuke sai isegi baarides käidud ja polnud viga. Ilmast rääkides – Eesti praegusele ilmale siit vastast ei leia. Õhk on väga niiske, kohati käivad hoovihmad üle ja niisama sabistab ka koguaeg. Lõuna ajal oli taevas korraks selge, aga piisas paarist tunnist ja kõik oli hall jälle. Nüüd pean vaatama, kuidas siit tagasi laeva saada – kas jala või taksoga.
Hakkan nüüd kokku pakkima asju siin, tundub et see koht pannaks kinni. Olge toredad ning järgmise kirjutamise / lugemiseni.
Armastan Sind, Janne – ma päriselt ka arvan, et nüüd on võib-olla aeg Sinul ka minu töökohta külastada ning sügisel toimetame su ehk laeva peale 🙂
Terekest üle pika aja,
sai pikalt kodus oldud ja puhatud, aga nüüd jõudis kätte aeg jälle merd sõita. Täna kell 16.50 väljus Tallinnast minu lend otse Istanbuli. Väga uhke oli, lendasin mugava Turkish Airlines-i lennukiga ja äriklassis. Erinevaid sööke ja jooke muudkui toodi ette nii, et lõpuks oli kõht täiesti täis.
Istanbulis käis kõik väga kähku – pagasi sain kätte, autojuhi leidsin kohe üles ning juba 30 minuti pärast olin hotellitoas. Laeva veel kohal pole (peaks homme õhtul jõudma viimase marinetraffic.com andmete kohaselt, keegi teine infot ei jaganud) ja seetõttu veedan öö jälle hotellis nagu ka eelmine kord. Lisaks minule liitub meeskonnaga ka uus vanemmehaanik, kes ka siin on. Natuke aega tagasi käisime restoranis õhtustamas ning tegime väikse jalutuskäigu ka linna, kust mõningaid vajalikke asju sai ostetud (näiteks aux-i kaabel). Magnetit külmkapile ma ei leidnud siit, aga seeeest sain Jannele väga ägeda käepaelakese (ta nüüd kogub neid ja minu ülesandeks sai neid kõigist maailma otsadest tuua).
Kodust lahkumine oli loomulikult raske ja kurb nagu alati. Nüüd kui meil on Jannega oma armas korter, mis on juba väga kalliks ja koduseks saanud, siis kohe üldse ei tahtnud endale tunnistada, et eelmine öö seal oli mõneks ajaks viimane. Kõige raskem oli aga ikkagi Jannet jälle üksinda jätta. Aga samas hoidis meelt üleval mõte, kui hea on varsti jälle tagasi tulla ning mind ootavad täitsa oma koduke ja Janne.
Natuke aega tagasi tegime ka ühe väga laheda skype-i kõne. Ostsin koju meile uue mängukonsooli Xbox One-i ning selle peal on ka skype. Väga kõrge kvaliteediga kaamera tal ning Janne saab minuga otse läbi teleka jutustada.
Mis veel kirjutada võiks … Ootan põnevusega juba meie laeva, aga samas on ka väga meeldib praegu siin hotellis minibaari tühjendada 😀 ! Lähen nüüd magama, aeg on märkamatult lennanud ning kell päris palju.
Kirjutan teile varsti jälle, kui asjad juba selgemad …
(Jannele kõige magusamaid unenägusid, armastan Sind ..)
[youtube]n6G8vgPsMMw[/youtube]
Olen nüüd juba nädala Eestis veetnud. Tulin natukene varem, sest kodu kutsus. Millal tagasi plaanin minna, kuhu ja mismoodi – selle peale ma ei mõtle, sest pean endale selgeks tegema prioriteedid. Lumelauaga olen juba parajalt sõitmas käinud, sõpradega ja Jannega kohtunud. Proovin jätkata sealt, kus pooleli jäi ja oma elu jälle paika loksutada.
Möödunud nädalal võtsin osa oma selle aasta esimesest jalgpallitrennist. Minu meeskond osaleb nüüd saalijalgpalli rahvaliigas, kus alagrupi mängud on ühelepoole jõudmas. Täna ootab ees tähtis mäng, mida nüüd vaatama sõidan.
Hei,
mõned uuendused siia jälle, et ikka teaksite, kus olen ja mis teen. Philadelphias käisime ära, aga olime seal plaanitust pisut kauem. Kehv ilm ilmselt väsitas ka meie laeva natuke ning oli palju asju, mis vajasid parandamist. Näiteks liftid oli rikkis ja selleks tuli meile saata Norrast tehnik, kes need ära parandaks. Ja loomulikult külastasid meid mitmed toredad seltskonnad, kes ikka proovisid igasugu vigu leida, et meie laev kinni pidada. See neil ei õnnestunud 🙂
Aga meil oli seal aega päris palju ning kõik said ka jala maa peale tõsta, poes käia, baare külastada jne.
Minagi ostsin endale seekord bestbuy-st natuke kraami, sest hinnad on siis tõesti odavamad, kui meil. Vähemalt nendel seadmetel, mis mulle huvi pakkusid.
Ja selles toredas baaris nimega “Red Sky” käsime jälle. Seekord koos Pauliga, kellega jõime seal mõne õlle ja proovisime kohalikke snäkke. Tegime väikse tiiru ka päris kesklinna, kus olid väga uhked ja kõrged hooned. Palju ringi siblimist, täpselt nagu filmides.
Järgmiseks sihtpunktiks oli New Orleans, kuhu sõitsime umbes 5 päeva. Eile hommikul jõudsime Mississippi jõele, mida mööda pidime veel 8 tundi sadamani sõitma. Kella 3 ajal olime turvaliselt kai ääres ning valmis kaupa maha laadima. See oli alles seiklus, pardale tuli umbes 30 tumedanahalist “stevedor”-i, kelle sarnaseid ma ammu näinud ei ole. Kui nüüd päris aus olla, siis isegi Aafrikas olid kõvasti ‘teravamad pliiatsid’. Lihtlabaste kastide välja tõstmine käis neile üle jõu, terasplaatidest ja torudest rääkimata. Mõned neist olid sellised poolmehhiklased või ma ei teagi millega segamini valatud. Sellised ehtsad ‘junkie’-d, keda võid näha sarjas Breaking Bad kristalli suitsetamas. Õnneks nad seda laeva pardal ei teinud. Küll aga sai tunda korralikku kanepihõngu, mida rastapatsidega mehed kõrvalalusel tarbisid.
Aga mingi ime läbi suudeti siiski kõik kaup maha laadida ning hommikul kell 10 saime juba sadamast välja sõita. Sellega seiklused muidugi ei piirdunud, paar miili sadamast eemal olid piirivalve kaatrid, FBI, CSI ja muud tüübid tiirutamas mööda jõge ja ümber ühe puistlasti laeva. Loots siis rääkis, et nimelt olla seal meeskond vanemtüüri maha löönud ja tema hingetu keha julmalt jõkke visanud. Täpseid detaile ma ei tea, aga loots rääkis, et see vanemtüür oli meeskonnale läinud kapteni korraldusel ütlema, et nad joomise juba ära lõpetaks. Julm mõelda, oled kõigest sõnumitooja ning järgmisel hetkel juba teispoolsuses. Üks perekond jääbki nüüd oma isa/abikaasat igavesti ootama. Ukraina meeskond olla seal laeval olnud.
Vahetame teemat, meie oleme nüüd teel Huostoni suunas. Homme jõuame juba sinna. Kaupa meil palju pole ja seetõttu oleme seal lühikest aega. Ma natuke küll kahtlen, aga kui peaks tekkima võimalus, siis ilmselt proovin NASA jaama külastada, kus pidi päris uhke muuseum olema. Ja äkki kohtab ka Texase korravalvureid …
“Huoston, we have a problem!”
(Ma armastan sind Janne, oled mulle kõige kallim ja iga päevaga läheb ainult raskemaks sinust eemal olemine. Aga enam ei ole palju jäänud ja saan koju tagasi.)
Jah,
sarnaselt eelmisele postitusele, algab see sellega, et ma pole ammu midagi kirjutanud. Euroopas tuli ootamatule selline tempo peale, et ei jõudnud kirjutamise peale isegi mõelda. Kui olime kauba maha laadinud, hakkas kõik pihta, meie järgmine reis muutus 3 või neli korda. Soome me ei tulnudki ning Eestist seekord mööda sõita ei saanud. Läksime hoopis uuesti Belgiasse, kust laadisime jälle paberit Philadelphia jaoks. Pärast seda uuesti Antwerpen-isse, kus ootasid meid erinevad metallkonstruktsioonid, suured kastid ja mingisugused mahutid. Esbjergis sai ka jälle käidud. See on üks tõsiselt mõnus Taani sadam ja ka linn on väga ilus. Läksin seal ka välja, täitsa üksi seekord, aga teadsin eelmisest korrast juba üht vahvat baari seal, kus ka täitsa mitu tuttavat nägu mind juba ootasid. See oli siis täpselt enne Jõule ning seega jõin seal ka ära oma jõuluõlle. Ja ka jäähokit sain seal mängida keset “townsquare”-i, kuhu jääväljad vahepeal rajatud oli. Üllatav oli, et pühapäeva õhtul kõik lahti oli ja terve linn sumises, aga mulle sobis see ideaalselt.
Kui oleme paberi Philadelphias maha laadinud, siis ülejäänud kraami veame Mehhiko lahte. Külastame seekord Huostonit ja New Orleans-i ning viimaseks mahalaadimise sadamaks on taaskord Mehhikos Altamira.
Pärast Mehhikot algab meie uus reis, mis viib meid Lake Charles-i, mis on samuti USA sadam Mehhiko lahes. Ning pärast seda liigume Kanadasse Baie Comeau nimelisse sadamasse ja Montreal-i. Siis saab jälle üle Atlandi sõita Portugali Leixoes-i.
Minu aeg peaks täis tiksuma seekord Montrealis ning sealt proovin end ka koju lennutada. Ja umbes 1 kuu on selleni jäänud! 🙂
Jõule ja aastavahetust tähistasime ka natuke – Spliethoff-ilt sain kingituseks pagasi jaoks käsikaalu (pole paha, läheb vaja). Süüa sai ka kõvasti, traditsioonilised siga ja kalkun ning igasugu muud head kraami. Ja aastavahetust võtsime vastu 2 korda, sest nagunii oli vaja kella keerata ning seega valisime selleks parima momendi. Eelmise aasta saatsime ära šampuse ja noolemängu turniiriga, kus mul võidust väga palju puudu ei jäänudki, väikse ebaõnne tõttu suutsin oma edu maha mängida, aga pole hullu – lõbus oli ikka.
Ilmast aga võibki rääkima jääda, 2 nädalat järjest nii kehva ilma pidi ka 20 aastat merd sõitnud pootsmani jaoks esmane kogemus olema. Lained olid sellised, mida võite filmides näha, aga laev on meil tugev ja pidas kenasti vastu. Väikseid probleeme muidugi tekkis – näiteks eile hommikul avastasime, et ankruketi ruum on täitsa vett täis ning asusime seda ruttu tühjaks pumpama. Ja navigatsioonitulesid olen ma umbes 5 korda pidanud vahetamas käima 🙂
Jätkan nüüd oma filmiga …
Tere sõbrad,
pole ammu teile endast märku andnud, aga proovin end nüüd natuke kokku võtta ja mõned read kirja panna. Hetkel tulin just oma õhtusest vahist, mis oli nagu suurel ja laial ookeanil ikka, väga vaikne. Aga just siis ongi mõnus seal istuda, hea muusika taustaks mängima panna ja rohelise tee seltsis tähistaevast vaadata.
Kus ma siis vahepeal ära käisin?
Alustame siis Kariibimere saartest – Virgin Islands – St. Thomas
Sinna viisime kõik need uhked jahid, mis meil peal olid. Temperatuurid olid ka seal väga korralikud ning päike põletas. Olime võib-olla 4-5 jahti maha laadinud kuni otsustasime Steveniga, et kui järgmisega vette laskume, siis hüppame vette kah. Vesi oli helesinine ning läbipaistev, haikalasid ei paistnud, siis sai igas asendis sinna vette hüpata erinevatelt kõrgustelt. Aga väga soolane vesi oli – kui suhu sattus seda, siis tahtsid kohe vett peale juua ning silmade puhul sai natuke kipitamast kannatada.
Kui olime tööpäeva jahtidega lõpetanud, pidime teise päeva lõpus teise kai äärde end sättima, sest tulemas oli sinna suur ja uhke kruiisilaev. Pärast seda sai kiiresti 15 minutiga pesus käidud, riided selga visatud ja oligi aeg vaatama minna, mis väljas toimub. Alustuseks läksime sadama lähedal ühte välibaari, kus Sevenstar-i loadmaster-id meid juba ootasid. Tegid meile tänutäheks natuke õlut välja. Siis aga nad lahkusid ja me jäime Steveniga veel viimaseid pudeleid tühjendama. Aga laeva veel tagasi minna ei tahtnud, seega hakkasime uurima, et kuidas saaks kesklinna või kuhugi, kus rohkem elu oleks. Hakkasime taksot tellima, aga siis pakkus üks kohalik mees hoopis välja, et viib meid kummipaadiga kohale. Nii me siis istusime ta paati ja kimasime ümber saare – see oli väga vinge elamus. Paadist välja astudes saime veel sõbraliku hoiatuse, et parem mitte siin pimedas tänavate vahel jalgsi seigelda – turvaline just olema ei pidanud. Jõudsime siis esimesse baari, kus jätkasime oma lõbusat õhtut. Meelde jäi ka üks kohalik rumm, mida proovisime ja mis maitses nagu mingi piparkoogi jook. Jõudsime seal umbes pool tundi olla kuni üllatuseks astusid uksest sisse teine tüür ja paar madrust – samuti meie meeskonnast. Istusime siis ühte lauda ja mõtlesime, mis edasi saab. Nemad tahtsid kohalikku stripiklubisse minna, aga me mõtlesime, et jätame selle vahele ja proovime ikka normaalseid kohti leida 😀 Ukse ees oli väga palju lahkeid autojuhte, kes olid meid väiksemate ja suuremate summade eest ükskõik kuhu sõidutama. Filid läksid siis oma teed ning meie oma. Meie auto oli siis selline suur ja uhke üleni must ning läikiv buss, mida juhtis väga suur neeger. Sõitsime läbi linna, aknad lahti, muusika põhjas. Väga huvitav oli sealne liiklus seepärast, et nagu ka Inglismaal, sõitsid nad vasakul pool – AGA – rool oli samuti vasakul (ehk siis väga segamini kõik). Sõitsime seal siis mööda mägiseid teid kuni olime täitsa kõrgel tipus, kus ootas meid ilmselt tolle õhtu kõige populaarsem baar. Ja kuni hommikutundideni viibisimegi seal.
Kes rohkem teada tahab, siis veebruaris võin rohkem rääkida, kui koju jõuan. Aga kokkuvõttes võin öelda, et kellel kunagi raha on ja võimalus, siis võib sinna reisida küll. Võib peaaegu paradiisiks nimetada küll seda kohta, kuid isiklikult ma arvan, et selle raha eest on võimalik ilmselt 3-4 reisi ka kuskile mujale teha. Mul on hea meel, et ma seal käinud nüüd olen, kuid eelistan ikkagi Lõuna-Ameerikat.
Lisaks mainin ära, et St. Thomasel vahetusid meil ka kapten ja vanemmehaanik. Nüüd on vanemmehaanik naine, kes on ka parasjagu uue kapteni naine. Päris huvitav kooslus, aga võib öelda, et väga toredad inimesed on ning olen juba nii mõndagi neilt õppinud.
Järgmiseks käisime me ära Mehhikos sadamas, millel nimeks Altamira. See on koht, kus mul jäi eelmine aasta käimata, sest just enne seda tulin koju. Midagi väga erilist seal ei olnud. Sadam, mis oli küllaltki räpane ning linnast kaugel. Räägitakse, et seal lähedal pidi mingi päris lahe linn olema, kuid seekord aega selleks paraku seal polnud. Aga ilmselt polnud ka väga jaksu, sest suur osa energiast sai St. Thomasel ära kasutatud. Altamira-st laadisime puistlastina peale kaupa nimega fluorspar, mis näeb põhimõtteliselt välja nagu tavaline kruus (lihtsalt natuke punakam). Aga hind pidi sellel kaubal kõrge olema ning kasutatakse juveelitööstuses.
Nüüd aga oleme juba peaaegu 2 nädalat merel olnud, natuke tormi ka saanud, aga praeguseks on õnneks meri rahulikuks muutunud. Kaardi peal on Euroopa juba näha ning sihtpunktiks on seekord Antwerp, kuhu jõuame 11. detsembriks.
Pärast seda on praeguse plaani järgi minek Venemaale ja Soome. Jõulude ajal peaksin siis täitsa kodu lähedal olema 🙂
Mis veel? Pool aega on nüüd täis tiksunud ning 2 kuu pärast tulen juba koju. Laev mulle meeldib, meeskond on tore ja kõik läheb hästi 🙂
Pärast Antwerpi jään ma nüüd viimaseks eestlaseks siin, sest Stevenil on aeg koju minna. Cheers Steven – Eestis näeb!
Aitab siis küll tänaseks, kirjutan varsti jälle 🙂 !
Pikkade tööpäevade ja unevõla tõttu on siia pikk auk sisse jäänud, aga et kaasaelajatel mure ei tekiks, siis annan teada, et Siim on elus ja terve. Sõidab hetkel Mehhiko poole – järgmiseks sadamaks on Altamira. Kohale peaks jõudma esmaspäeval.
Mis mulje jätsid kariibimere saared – “väga vinge ja lahe, aga ikkagi .. usa, rikkurite koht. Samas palju neegreid ja öösel väga ohtlik.” Seiklusest rannabaarist kummpaadiga linna sõitmisest ja seal käigust peab meremees ise jutustama 🙂 .
“Esmamulje uuest kaptenist ja ta naisest on väga positiivne. Tundub, et olen sattunud jälle sellise laeva peale, mis on mulle väga kasulik.”
Kuhu edasi ? Eks elu näitab, enne teeleasumist ei ole sihtkohad kunagi päris kindlad.
(Janne.)
Tere,
kirjutan nüüd natuke jälle üle pika aja. Olen jõudnud taaskord Rhode Island-ile Newport-i. Ühe jahi laadisime siin maha ning 9 uut on veel peale tulemas. Hetkel istun siin ankruvahis ja jälgin tekiltoimuvat. Peale lõunat lähen ka taas teistele appi.
Aga enne Newporti külastasime ka Philadelphiat, kus ma samuti juba käinud olen. Laadisime paberi kõik maha seal. Ja õhtul käisime Steveniga linnas, nägime seda suurlinna ööelu natuke. Päris lõbus oli ning tagasi jõudsime alles hommikul 5-6 ajal ning magamiseks jäi 1-2 tundi aega. Seepärast oli ka järgmine päev üsna väsinud olla ning peale sadamast lahkumist viskasin kohe pikali ning magasin kuni õhtuse vahini välja (õhtusöök jäi isegi vahele).
Kui kõik jahid oleme peale laadinud, siis asume teele järgmisesse sihtkohta. Sellest ma veel kirjutanud ei ole, sest ei tahtnud teid liiga vara kadedaks teha 🙂 Ees ootab siis St. Thomas, Virgin Islands, mis asub Kariibi merel. Tegu on kohaga, mis on just praegu Novembris / Detsembris tõeline paradiis, kui mujal hakkab külmaks minema. Ja igaüks oma elu jooksul sinna ilmselt ei satu kah. Teen mõned pildid ja siis näitan 🙂
Aga muidu läheb ikka hästi ning esimene kuu on nüüd ametlikult täis tiksunud. Kolm kuud veel, siis tulen koju Janne ja lumelaua järgi ning lähme reisile!
Kõike paremat,
Siim
Nonii,
olete kindlasti palju kuulnud juba lähenevast tormist? Räägitakse kümnendi tugevaimast, mis plaanib võtta orkaani mõõtmed. Muretsemiseks pole põhjust, targad meremehed ei lähe sellise ilmaga ookeani ületama. Istume turvalises kohas ankrus 🙂 Natuke kõigume siin, aga siiani on ankur kenasti meid paigal hoidnud. Liikuma hakkame paari päeva pärast, kui natuke olud rahunevad ja siis hästi ruttu, sest edasi on kujunemas juba uus korralik madalrõhkkond.
Aga huvitav on küll … 🙂