Inflatsiooni ohjamine
- Deflatsioon
- Euroala liikmesriigid
- Euroopa Keskpank (EKP)
- Euroopa Keskpankade Süsteem (EKPS)
- Eurosüsteem
- Fiskaalpoliitika
- Leping
- Likviidsus
- Majandus- ja Rahaliit (EMU)
- Valitsemissektori eelarve puudujääk
- Valitsemissektori võlg
- Rahapoliitika
- Sisemajanduse kogutoodang (SKT)
- Stabiilsuse ja kasvu pakt
- Inflatsiooni tuleb kontrolli all hoida, et vältida kõrget inflatsioonitaset ja selle kõikumist.
- Inflatsiooni saab reguleerida raha- ja fiskaalpoliitika kaudu.
- Rahapoliitika seisneb majanduses ringleva raha hulga reguleerimises. Sellega tegelevad keskpangad.
- Fiskaalpoliitika näitab, kuidas valitsus otsustab kulutada riigi eelarvet olenevalt kulude ja tulude vahekorrast.
Kõrge ja kõikuv inflatsioonitase kahandab inimeste sissetulekute väärtust ning võib kahjustada jätkusuutlikku majanduskasvu ja töökohtade loomist (Inflatsiooni tagajärjed). Madal ja stabiilne inflatsioonitase tuleb kõigile kasuks. Seepärast ongi vaja inflatsiooni kontrolli all hoida. Kuidas seda tehakse?
Inflatsiooni reguleerimiseks on peamiselt kaks võimalust: raha- ja fiskaalpoliitika.
Mõlema poliitika koosmõjul reguleeritakse majanduses ringleva raha hulka. Raha hulga suurendamine majanduses tähendab seda, et inimesed kalduvad rohkem kulutama, mille tulemusena kasvab nõudlus kaupade ja teenuste järele. Suurem nõudlus aga kipub kergitama inflatsioonitaset, kui pakkumine nõudlusega sammu pidada ei suuda (Mis on inflatsioon?). Rahapakkumise vähendamine annab vastupidise efekti.
Rahapoliitika – keskpankade roll
Rahapoliitika seisneb majanduses ringleva raha hulga reguleerimises. Et tagada püsiv tööhõive ja majanduskasv ning madal inflatsioonitase, peab ringleva raha hulk olema majanduse vajadustega võrdeline.
Rahapoliitikaga tegelevad keskpangad – näiteks Euroopa Keskpank (EKP). Selleks tõstavad või langetavad nad näiteks oma põhiintressimäärasid.
Miks on põhiintressimäärad nii olulised?
Üldjuhul mõeldakse põhiintressimäärade all hinda, millega keskpangad laenavad raha kommertspankadele. Need määravad ära, kui palju raha kommertspangad laenavad keskpankadelt ja kui palju tasu nad võtavad omakorda eraisikutele ja ettevõtetele antavate laenude eest. Selle kaudu reguleerib keskpank rahapakkumist ehk majanduse likviidsust.
Kui pangad suurendavad intressimäärasid:
- muutuvad laenud kulukamaks;
- laenavad inimesed näiteks eluaseme või uue auto ostmiseks vähem raha;
- eelistavad inimesed pigem raha säästa kui kulutada;
- ringleb majanduses vähem raha ja nõudlus väheneb.
- Nõudluse vähenemine toob üldjuhul kaasa hindade languse, see aga omakorda inflatsioonitaseme langemise.
Seevastu kui pangad vähendavad intressimäärasid, muutub laenamine odavamaks, majandusse suunatakse rohkem raha, nõudlus kasvab ja inflatsioonitase tõuseb.
Madala ja stabiilse inflatsiooni korral saab hoida ka intressimäärasid madalal tasemel.
Rahapoliitika ELis
ELis tervikuna vastutavad rahapoliitika eest kõigi 27 ELi liikmesriigi keskpangad ja Euroopa Keskpank (EKP). Keskpangad ja EKP moodustavad Euroopa Keskpankade Süsteemi (EKPS). Selle raames moodustavad euroalasse kuuluvate liikmesriikide keskpangad ja EKP eurosüsteemi.
Eurosüsteem ehk EKP ja keskpangad juhivad euroala rahapoliitikat. Nende esmane eesmärk on säilitada hinnastabiilsus, mis tähendab inflatsioonitaseme hoidmist napilt alla 2%. Pärast euro tulekut on eurosüsteem selle eesmärgi põhiosas saavutanud, eriti varasemate aastakümnetega võrreldes.
Miks on oluline hindade stabiilsus?
Kui inflatsioonitase on ettearvatav, saavad inimesed tulevasi oste ja investeeringuid teadlikult planeerida. Hinnastabiilsuse säilitamine aitab ära hoida ka pikka aega kestvat inflatsioon või deflatsiooni, mis on väga paljude hindade püsiv ja iseeneslikult kasvav langus. Kahjuliku deflatsiooni üheks näiteks on 1930. aastate suur depressioon, mil liialt piirava rahapoliitika tagajärjel toimus kulutuste tugev ja kiire langus, mis tõi kaasa hindade kukkumise ja majandusliku aktiivsuse vähenemise.
Miks on piirmäär napilt alla 2%?
Inflatsioonitase napilt alla 2% on piisavalt madal, et hinnastabiilsusest tulenevad hüved saaksid majanduses täiel määral realiseeruda. See piirväärtus tagab „piisava marginaali, et vältida deflatsiooni ohtu”.
Inflatsioon ja fiskaalpoliitika – valitsuste roll
Fiskaalpoliitika viitab sellele, kui palju ja kuidas otsustavad valitsused raha koguda ja kulutada (st eelarve). Riigitulu saamiseks kohaldatakse tavaliselt makse või lõive kaupade, teenuste või ettevõtete ja eraisikute sissetulekute suhtes. Teisalt kulutab valitsus raha näiteks sotsiaalabi korraldamisele ja infrastruktuuriprojektidele.
Maksumäärad ja valitsuse kogutud ja laenatud raha kulutamine on enamikus majandussüsteemides tähtsal kohal. Riigitulud vähendavad inimestele kulutamiseks jäävat raha. Teisalt suunab valitsus infrastruktuuri või teenustesse investeerides raha majandusse, mis omakorda suurendab nõudlust.
Seega võib fiskaalpoliitika muuta inflatsiooni mõjureid – nõudlust ja pakkumist – ning seega põhjustada inflatsiooni suurenemist või vähenemist.
Fiskaalpoliitika koordineerimine – stabiilsuse ja kasvu pakt ja Euroopa Komisjoni roll
ELis vastutavad fiskaalpoliitika eest liikmesriigid, sealhulgas euroala koosseisu kuuluvad liikmesriigid. 27 liikmesriiki on kohustunud koordineerima oma fiskaalpoliitikat, lähtudes stabiilsuse ja kasvu paktis ja Euroopa Liidu lepingus sätestatud suunistest. Pakti tähtsaimad elemendid on nõue hoida valitsemissektori eelarve puudujääk alla 3% sisemajanduse kogutoodangust (SKT) ja valitsemissektori võlg alla 60% SKTst.
Stabiilsuse ja kasvu pakti eesmärk on tagada riigi rahanduse usaldusväärne ja jätkusuutlik juhtimine. Koos ühisraha ja euroala ühtse rahapoliitikaga on see Majandus- ja Rahaliidu (EMU) lahutamatu osa. Euroopa Komisjoni ülesanne on kontrollida stabiilsuse ja kasvu paktis sätestatud eeskirjade täitmist, mida tehakse koostöös liikmesriikidega.