Ta oli mees, kes elas täiejõulist loomingulist elu, sõltumatult ühiskonnakorrast, kuid muidugi targalt arvestades reaalsete võimalustega ning sellega, et inimesele on antud vaid ühekordne elu ja oma sünniaega ei saa keegi valida. Nõukogude ajal polnud ta dissident ega sahtlikirjutaja, vaid jõudis Eesti Kirjanike Liidu välissekretäri nomenklatuurse ametipostini ning ENSV teenelise kirjaniku tiitlini. 1985. aastal sai Lennart Meri ENSV riikliku preemia.
Tema raamatuid/fantaasiaid lugesime me suure huviga, nagu nautisime tema filmidokumentalistikat. Olude muutumisel ärkasid Lennartis poliitiku ja diplomaadi geenid. Ta oli aktiivselt tegev 1. ja 2. aprilli 1988. aasta loomeliitude ajaloolise ühispleenumi ettevalmistamisel ja läbiviimisel.
Mäletan, kuidas pärast pleenumit, 3.aprilli õhtul, kutsus ta omale külla Mikk Mikiveri ja minu ning me arutasime Pilviku tänaval pikkade öötundideni äsjatoimunut ning püüdsime prognoosida tulevikku nii lähimate päevade, kui kaugemate aastate lõikes. Meri osales ka rahvarinde sünnis ning just Edgar Savisaar tõi Lennarti suurde poliitikasse, usaldades talle 1990. aastal välisministri ametikoha oma valitsuses.
Vabariigi presidendina oli Merile omane peremehetunne ja ligipääsetavus. Ta tundis muret ning vastutust tõepoolest nii suurte kui väikeste asjade pärast, mis riigis juhtusid. Omamata täitevvõimu näitas Meri oma suhtumist ning seisukohti selgesti välja nii oma kõnedes, meediareageeringutes kui ka praktilises osalemises. 1992-1995 olin poliitikast eemal ning tegutsesin „Ugala“ kunstilise juhina. Vaatamata sellele oli mul au teda korduvalt külastada, sest küllap tahtis ta oma mõningaid mõtteid kontrollida ja huvitus ka minusuguse inimese arvamusest.
Töötades 1995-1999. kultuuriministrina olid presidendi pikad telefonikõned üsna sagedased. Teinekord põhjustas neid mõni ajaleheartikkel või ka esmapilgul tühine avalik sündmus. Hindan äärmisel kõrgelt presidendi toetust kultuuri-ja haridusministeeriumi lahutamisele, mida ta väljendas ka oma saabumisega kultuuriministeeriumi taasavamisele 2. jaanuaril 1996. aastal. Kuna ta teadis, et kuulun peaminister Tiit Vähi lähiringi, leidis ta omapärase mitteametliku suhtluskanali Kadrioru ja Toompea vahel ning mõnda aega olid presidendi sisenõuniku Rain Rosimannuse visiidid Suur-Karja tänavale üsna tavapärased, meeldivad ja viljakad.