Täna lõppeb mul kaksteist aastat kooli. Sellest viimase aasta olen olnud jõudu mööda aktiivne Interneti-vabaduse ja vaba tarkvara eest võitlevates kodanikuühendustes, millest ühel on soov kasvada erakonnaks. Enamiku sellest ajast olen lihtsalt tundnud kooli suhtes ükskõiksust, kuid viimasel ajal tundub mulle, et PGSi esimestes paragrahvides leiduv pläma õpilase kujundamisest isiksuseks, kes suudab end teostada avalikus elus, ongi pläma, sõna otseses mõttes.
Murdepunktiks oli minu jaoks üheksas juuni ja sellele eelnenud nädal. Nimelt proovisin sel ajal koos mõttekaaslasega Piraadiparteist korraldada ACTA-vastast (ACTA on vastuoluline leping, millega soovitakse reguleerida erinevaid “intellektuaalomandi” valdkondi) meeleavaldust: uurisime avaliku koosoleku seadust, kutsusime inimesi Facebookis üles protestima, registreerisime meeleavalduse nõuetekohaselt linnavalitsuses, andsin selgitusi EPLi ajakirjanikule, kirjutasin EPLile ACTA-vastase arvamusloo. Muidugi viisime meeleavalduse ka läbi, ent kohale tuli inimesi umbes nelikümmend – oodatava saja viiekümne asemel. Veebruarikuistest hiidprotestidest pole mõtet rääkidagi. Delfi suutis teha väikesest osavõtjate arvust järelduse, et teema pole enam oluline. Mõned inimesed kaebasid, et polnud asjast midagi kuulnud. Esimese meeleavalduse kohta ei kukkunud võib-olla kõige hullemini välja, kuid rahul ma ka polnud.
Analüüsides rahulolematuse tõttu enda tegevus(etus)t ja meeleavalduse tagajärgi, mõistsin, et organisatoorses tegevuses oli puudujääke: korraldamisotsus sai vastu võetud liiga hilja (viis päeva varem) ja meediasuhtlus oli minimaalne: EPL ise uuris, kas ma korraldan midagi, mitte meie ei saatnud välja pressiteateid jm vajalikku; ruupori saime viimasel hetkel Facebookis küsides (aitäh, hr Ahto Külvet!)… Ühest küljest tean nüüd, et need on asjad millele meeleavaldust organiseerides tähelepanu pöörata. Teisalt arvan, et kaksteist aastat kooli on olnud pisut kasutud.
Võib ju olla tore ühiskonnaõpetuse tunnist teada, et Eestis pole topeltkodakondsus lubatud, ent kui topeltkodakondsus ei takista kedagi Eesti Panga presidendiks saamast ning kelleltki sünniga omandatud kodakondsust võtta ei saa, siis oleks võinud selle asemel õpetada midagi praktilist, mis aitaks aktiivne kodanik olla. Võib-olla oleks mõistlik tutvustada sedasama avaliku koosoleku seadust ning õpetada inimesi suhtlema? Linnavalitsuse, meedia ja potentsiaalsete protestijatega. Printsiipide tasemel oleks seda täiesti sobilik teha ühiskonnaõpetuse tunnis.
Printsiipe võiks omakorda ainetevahelise lõimumise mõttes toetada praktiline õpetus eesti keele tunnis – oskus kirjutada pressiteateid, arvamuslugusid ning üleskutseid tundub olulisem kui oskus produtseerida kirjand. Uue eesti keele eksamiga, mis oli õnneks oluliselt parem kui katseeksamid (aitäh, REKK!), on võetud suund teksti mõistmisele, kuid see pole piisav: PGSi esimeste paragrahvide eesmärkide-ülesannete pläma nõuab minu hinnangul, et koolilõpetaja oleks mitte ainult võimeline tekste mõistma, vaid neid ka ise looma.
Seoses tekstiloomega saaks jällegi ühiskonnaõpetuse tunnis käsitleda autoriõiguse seadusega seotud probleemistikku, millest noortel tundub olevat vaid hägune arusaam. Samas puudutab autoriõiguse seadus tänapäeval meid kõiki (millal vajutas kallis lugeja Facebookis viimati nuppu ‘jaga’?) ning natukene põhjalikum autoriõiguse seaduse tundmine tuleb kasuks ka kõrgkoolis, kus tõenäoliselt refereerimise-tsiteerimiseta ei pääse. Tõenäoliselt arendaks autoriõiguse seaduse põhjalikum käsitlus ka ühiskondlikku diskussiooni autoriõiguse sobiva sisulise ulatuse ja ajalise kestuse üle, mille võiks kanda üle filosoofia- või ajalootundidesse (“ja/või” mittekasutus, mida võib-olla mõni siin näha oleks soovinud, kuulub omakorda matemaatika-, informaatika- ja filosoofiatundidesse). Sellistes diskussioonides paratamatult üles kerkivad copyleft litsentsid ent peaksid kuuluma samavõrd ka informaatika- ja kirjandustundidesse. Mõni autor soovib õnneks lihtsalt jagada!
Muudatused looks soodsad tingimused nii tulevaste protestiorganisaatorite kui ka autoriõiguse vaidluste vasaku ja parema poole esindajate kujunemiseks. Aktiivne poliitiline diskussioon on aga terve ühiskonna tunnus. Igal ajastul on olnud oma võitlus – meil on selleks nüüd infovabadus – ja kool võiks luua eeldused võiduka lõpu jaoks. Nii võiks isegi juhtuda, et pärast kahtteist aastat oskab mõni inimene meeleavaldusi organiseerida. Seniks aga so long and thanks for all the fish.