Naistelehe peatoimetaja Merle Luik: mis selles sõbrapäevas siis nii halba on?
Olin varateismeline, kui Eestis valentinipäeva tähistama hakati. See tuli kuidagi jube äkki – ühel aastal oli justkui keegi kuskil otsustanud, et nüüd võiks. Ja kooli aula kaunistati punasest paberist südametega. Mäletan, et paaril esimesel aastal selgitati ikka pikalt-laialt, kust selle päeva nimetus tulnud on ja miks seda tähistatakse. Mina ei võtnud seda imelikku uut tähtpäeva ikka väga pikalt omaks.
Ajad on muutunud ja praegustele lastele ja teismelistele ei pea keegi 14. veebruari meelde tuletama. Sõbrapäeva hakatakse ootama juba kuu alguses ja taskuraha viiakse poodi, et sõpradele kinke osta. Olen enda laste käest kuulnud, et salajasi armastuskirju saab koolides endiselt postkastidesse lasta. Paberist südamed on samuti alles, aga lisandunud on roosa ja punane poeplast. Teismelised poisid saadavad südamedaamidele kulleriga hiiglaslikke lillesülemeid. Ja kui südamedaami või -kutti parasjagu pole, minnakse lihtsalt suure kambaga burgerit sööma. Nii on vist filmidest nähtud. Aga see selleks.
Tunnistan ausalt, et olen isegi tänu lastele sellest sõbrapäevatrallist rohkem osa saanud. Muidugi ei lähe ma poest plastsüdamekesi või karukesi ostma, aga möönan, et täitsa tore on, kui mõni vana sõber sel päeval ootamatult sõnumi saadab. Või see, kui leiad tööle tulles laualt lipsukesega šokolaadi ja selle panija jääbki saladuseks. Lapsed tõid mulle hommikul roosasse paberisse pakitud roosikimbukese. Ja tegid ettepaneku, et võiksime sõbrapäeva tähistamiseks õhtul perega sööma minna. Tegelikult on ju täitsa tore, et teismelised lapsed vanemaid sõpradeks peavad!
Sõjajärgne põvkond ei võtnud ju samuti algul omaks nääride või naistepäeva tähistamist. Aga hiljem ei kujutatud aastakümneid elu teistmoodi ettegi.
Nii et ärme vingume. Uued pühad ja kombed on tulnud, et jääda. Ja mis selles sõbrapäevas siis halba on?