Et kõik ausalt ära rääkida tuleb alustada algusest. Algas kõik sellest, et üks mees ajas ligi. Ja ma viiskalt keeldusin. Mulle alati meeldib, kui see juhtub. See kinnitab mulle, et ma pole veel meeleheitel. Sest muidu ma ju poleks keeldunud. Ei möödunud palju aega, kui tuli teine. Ja siis veel üks. Ja siis tuli See Üks.
Kui See Üks lõpuks tuli, siis mul jõudis kohale. Et see toimis. Mõtte jõud.
Mõni aasta tagasi otsustasin ma, et ma muudan oma suhtumist. Et ma ei otsi õiget, vaid hakkan ise õigeks. Olen ise selline inimene, kellega koos olla tahan. Kõik otsused, mis ma sealt edasi tegin, olid seotud sellega, et olla parim versioon iseendast. Ja seda mitte selleks, et sobida kellegi teisega, vaid et olla rahul iseendaga.
Aga seda, et see võib jälle teistpidi halb olla, seda ei osanud ma ette näha.
Suvel abiellus üks mu kallis sõbranna. Oma tüdrukute õhtul rääkis ta sellest, kuidas kallima olemasolu on teda lihvinud. Kuna ta oli pikalt üksi olnud, elu paika jooksnud, sõpruskond ja hobid paigas, siis partneri tekkimine, hakkas välja tooma loomujooni, mis üksi elades olid kuidagi varju jäänud. Ainult kaaslase olemasolu tõi need välja ja nendega tuli tegelema hakata.
Ma tean seda tunnet. Kui ma veel ise abielus olin, siis tundsin seda sageli, et sain abikaasalt kohest tagasisidet oma käitumisele. Olin tol ajal tunduvalt meeldivam inimene. Jah, kindlasti ebakindlam ja ebastabiilsem, aga kenam, just loomu poolest. Nüüd olen ma kärsitu ja karm. Keegi ei kutsu mind korrale, kui ma halvasti käitun. Kärsitus lööb välja siis, kui asjad ei lähe nii nagu ma tahan. Ja seda ju ikka juhtub. Aga kärsitust üksi elades välja ei ravi, selleks on vaja kontrollorganit. Ja nüüd on see koht, kus asi läheb lühisesse. Sest ma ju oma meelest olen juba ideaalne ja kõik minu soovid on mõistlikud ning suurepärased. Mis mõttes tuleb keegi mulle ütlema, et see nii pole? Minu viha on ju antud olukorras täiesti õigustatud ja omal kohal! Ja kui keegi tuleb, siis järelikult ta pole mulle õige kaaslane, sest See Õige peab ju kõigega samal meelel olema, on ju.
Jah, ma olen naiivne teismeline.
Ma ei soovi poolikut produkti. Tahangi, et mees oleks kohe alguses täpselt õige ja valmis. Ma nagunii ei usu seda teise inimese muutmise jura ja kui kohe pole õige, siis mina ei jää unistama, et ühel päeval temast õige saab. Me oleme sellest siin blogis rääkinud, minul võluvõimeid pole, et mehi muuta.
See tähendab reaalsuses seda, et käärid lendavad sisse kohe alguses ja kiiresti. Selgus, et mulle ei meeldi paksud. Või need, kes on hiljuti palju kaalu langetanud. Liiga kõhnad ka ei sobi. Avastasin, et mulle on olulised juuksed. Liiga pikad on kindel ei, lühikestest ei hakka ma parem eraldi rääkimagi. Ideaalne on 180cm, no +/- 5cm. Kaal vähemalt 90 kilo. Saate juba aru kuhu see asi liigub? Ilmselt see kõik ei ole täiesti uus informatsioon lugejale, aga siiani oli see suuresti teooria, sest mul polnud kogemusi, kas see reaalis ka toimib. Töötab. Olengi nõudlik. Ebaproportsionaalselt.
Mis ma veel avastasin, mida ma küll aimasin, aga tõestust polnud, ma sobin tegelikult väga paljude inimestega. Lihtsalt mulle sobivad vähesed. Ma olen oma loomult pehme. Ma kohanen kaaslase järgi. Käies läbi erinevate kavaleridega, avastasin ma, et ma muutun nende jaoks. Suheldes ülekaalulistega, hakkasin ma rohkem sööma, kuna neid näis häirivat minu väike kaalunumber. Suheldes spordipõlguritega, hakkasin vähem trenni teha, et mu lihasmass neid ei hirmutaks. Jutustades nendega, kes raamatuid ei loe, hakkasin ma oma lugemust varjama ja piirama. No ja samas vaimus edasi. Kui ma enda juures seda kalduvust märkasin, tõmbasin suhtlustele vee peale. Mul pole vaja oma ellu sellist negatiivset mõju. Niigi on raske hoida trennirežiimi, toitumist kontrolli all ja leida aega lugemiseks. Ja need on asjad mida ma armastan! Mis siis kui tuleb mees, kellele mu lapsed ei meeldi, ah? Kas ma siis hülgan oma pojad? Kust jookseb piir? Ma ju olen vaeva näinud selle nimel, et olla see, kes ma olen. Ma meeldin ju endale sellisena nagu olen. Miks ma siis peaksin kellegi teise jaoks ennast pisendama, muutma selliseks, kes ma tegelikult olla ei soovi?
Ja ma leidsin taas, et mul on kõige parem olla üksi. Nii olen ma parim võimalik versioon endast. Kuigi veidi kärsitu.
Ei, see lugu ei lõppenud nii.
Kuna ma jätkuvalt Vellode otsa koperdasin, siis ma jätkasin. Ei teinud hinnaalandust. Ma olen juba üksi. Ma ei karda seda. Mis on kõige hullem, mis saab juhtuda, kui ma oma otsinguid jätkan? Mh? Ma ei saa ju uuesti üksikumaks jääda, kui ma juba olen? Ja kuna ma nägin, et mina ise sobin paljudele ja uskumatult palju on tegelikult toredaid mehi, siis pean ma üles leidma selle ühe, kes mulle ka meeldib.
Mis ma vahepeal veel avastasin, et ma olen saanud pea kõik mehed, kes mulle meeldinud on. Vähemalt korraks olen nad saanud. Ja kes ütleb, et kui ma poleks rohkem pingutanud, poleks nad pikemaks jäänud. Jah, armas lugeja, sa loed õigesti, mu enesehinnang oli täiesti käest ära.
Mul tekkis suur maybe pile (miks mitte kuhi). Mehed, kellega võis suhelda, sest nad olid omamoodi nunnud, aga ühist tulevikku ma nendega ei näinud. Osadega tegin siis uju või upu testi. See käib nõnda. Võta ette üks kavaler ja pudel veini. Suhtle kavaleriga, samal ajal veini manustades. Kolmanda klaasi manustamise ajaks peaks olema selge, kas ta on edukalt pääsenud sõbratsooni või peaks ta merre tagasi laskma. Seda testi võib läbi viia ka mitme kandidaadiga korraga. Aga ei soovita üle kolme korraga ette võtta, võivad tekkida lühised ja komplikatsioonid. Testitulemused on 90% usaldusväärsed. Kui isegi Pino Noir ei pane meest ihaldama, siis pole midagi teha.
Ja ükssarvikud on olemas. Neid võib näha, kui hästi tugevasti uskuda. Silmi kissitada ja vastu vikerkaart vaadata. Seal nad on, keksivad rõõmsalt vikerkaare all ja näksivad muru. Püüda neid ei saa. Arglikud on. Väiksemagi liigutuse peale haihtuvad õhku. Aga kui olla hästi vaikselt ja rahulikult, siis tulevad nad ise su juurde. Müksavad oma sarvega ja lasevad sul oma lakka silitada. Kannatlik tuleb olla. Ja hea. Ja siis üsna natuke paha.