Minule on õpetamine ja teadus olnud kui unenägu, ühtaegu mälestus ja kujutlus. Alati olemasolev osa maailmast, kõiksuse kõnetlus. Uni, mis ununeb enne, kui teadvuse ahistav paine kohale jõuab. Liivale kirjutatud kiri, mille pühib lainete keelav laul.
«Küllap on ühise pere hoiakule kaasa aidanud ka reaalteadlaste ratsionaalne mõtteviis. Muidugi ei tähenda ülal öeldu seda, et üksmeel saaks ja peaks ülikoolis olema kõikjal ja kõiges.»
Õpetamine ja teadus võivad luua välkvalge silla ka võõraste vahel, sest oma sisimas on sageli sarnased need, kelle vahel laiuvad maailmad. Elu, õpetamine, teadus, uni, unelm ja unistus ikka on ilmum-üllatav tõelisus, tõus üle päriseks peetud piiri.
Iial ei ole me rohkem me ise, eales nii vabad ja ometi põhjatult üksi, kui õpetades, teaduses, unes – ja võib-olla armastuses.
Gens una sumus. Kui hästi oleme me oma ülikoolides sellest juhtmõttest kinni pidanud? Kui hästi või halvasti olen suutnud seda teha mina?
Vene ajal ei pääsenud muidugi keegi väljastpoolt tulevast ahistavast painest. Nõue teha kaasa süsteemi nõmedusi oli juba iseenesest väärikust alandav. Siiski julgen arvata, et erinevalt mõnest teisest ülikoolist ei ole meil kogu Vene aja vältel, isegi mitte selle kõige kurjemal perioodil laskutud kolleegide tagakiusamiste, pealekaebamiste ja muude tolle aja alatuste hüsteeriasse. Stagnaajal suhtuti kõiksugustesse väljastpoolt ülikooli tulevatesse poliitilistesse veidrustesse pigem huumori ja sarkasmiga, püüdes lasta neil segada tegelikku elu nii vähe kui võimalik. Kuid pole võimatu, et minul parteist eemal hoidnuna oli lihtsam kui mõnel kolleegil lasta paljudel lollustel endast mööda voolata, tundes küll Vene aja iseloomulikku ängi, kuid suutes jääda sisemiselt vabaks.
Ka hilisemal, Eesti ajal ei ole sisekonkurents finantseerimise pärast ega ka muud lahkarvamused tekitanud pingeid, mis katla üle ääre ajama oleksid pannud. Küllap on ühise pere hoiakule kaasa aidanud ka reaalteadlaste ratsionaalne mõtteviis. Muidugi ei tähenda ülal öeldu seda, et üksmeel saaks ja peaks ülikoolis olema kõikjal ja kõiges. Pigem ikka vastupidi.
Soovin siiralt, et Gens una sumus oleks igale akadeemilisele töötajale eetiline imperatiiv!
Ka üheksakümneaastasena on elu ilus, kuid lühike nagu uni!