Ülle Ulla on andnud elu jooksul 600 Leningradi Music Hallis, 1450 etendust Estonias ning alates 1973. aastast esinenud pea kümne aasta jooksul 3000 õhtul Viru varietees. Estonias mängis ta samal ajal muusikalides „Kabaree” ja „Savoy ball”.1990. aastatel oli ta treener ja tantsuõpetaja Eesti Muusikaakadeemias, Eesti Draamateatris ja Estonias.
Ülle Ulla on mänginud ka palju draamarolle nii laval kui teleteatris. Viimastel aastatel aga kirjutas oma elu raamatusse.
„Ma olen teise aja inimene, juba ajalooks muutumas ja selles mõttes oli tänapäeva tehnikaga raske sammu pidada,“ ütles Ülle Ulla raamatu kirjutamise kohta. „Ma ei osanud arvutiga midagi teha, aga õppisin ära. Mattias aitas mind.”
Mattias, Ülle Ulla tütrepoeg oli ka teatripoiss, kes oli oma vanaemaga teatris sageli kaasas oopereid ja ballette vaatamas.“ Mattias oma vanaema raamatule kirjutanud juurde ka omapoolseid lisasid.
Mattias on Ülle Ulla ja Ago-Endrik Kerge tütre Ulla poeg. „Kui mu vanemad tantsisid Leningradi Music Hallis, käisid noored naised ja mehed akna all ülistuslaule laulmas,“ mäletab Ülle tütar Ulla ema-isa hiilgeaegadest. See oli 196o. Aastate teisel poolel.
Jah, Ülle Ulla oli mitu aastat Leningradi Music Halli solist ja esitantsija. Aga kui esitantsija Leningradist tagasi tuli, et taas Estonias tööle hakata, kutsus balletmeister Ülle stange juurde ja küsis: „Kas sa üldse jalga tõsta suudad?“ Ülle Ulla võeti siis teatrisse tööle kõige madalama palgaga - 65 rubla kuus. Tõestamine algas otsast peale.
Ja taas, kui Ülle Ulla 1973. aastal teatrist lahkus, ei teadnud peale tema enda keegi, et see oli tema viimane etendus.
Ülle Ullat tuntakse ka kui kauaaegset esinduslikku Estonia teatri peadirigendi Eri Klasi abikaasat 1970. – 1980ndatel. Kodus Eri kõrval kuulas ta palju head muusikat, külastas ooperit ja kontserte. Ta on meenutanud, et arenes ka teises plaanis - keetis ja küpsetas roogasid, mille valmistamiseks töötaval naisel aega ei jätku.
See oli ammu enne seda, kui Ülle teatrisse tööle sai. Ta kogus näitlejate pilte. Need olid vineerist tehtud karbis, mille kaas käis kuidagimoodi viltu peal.
„Karp lebas minu väikesel kirjutuslaual. Oli sõja-aeg ja kogu aeg anti häiret ja pidi olema valmis varjendisse jooksma. Magasime mantlid seljas ja labakindad käes. Kui oli häire, hüppasin voodist, otsekohe kirjutuslaua juurde ja haarasin karbi näitlejate piltidega kaasa.“ Ülle oli siis algklassilaps.