Vähem kui nädalapäevad tagasi oli sügisel sünnipäev. On teine nüüd ilusti pidurüüs. Killuke kollast, pisut punast, ohtralt oranži… Rõõmustab silma ja südant. Aga sellest hoolimata hakatakse juba vaikselt rääkima sügismasendusest, saladuslikust kaamosest ja igavusest. Võtsime fotograafide Tõnu ja Mihkliga kätte ja tegime tiiru mööda saart, tõestamaks, et palju huvitavat võib näha ka suve lõppedes ning sügiskuude saabudes. Ja seda igal pool. Sõidad aga ringi ning muudkui vaatad ja imestad.
Enne Kuressaarest väljasõitu ei olnud meil veel aimugi, kuhu paaritunnine retk meid viib. Otsused sündisid käigupealt. No umbes nii, et kuule, sõidame nüüd sinna. Ei! Läheme hoopis sealt.
15.38 Aste asulas sõidab mööda teeserva vikatimees. Nii me teda kutsusime. Oli teisel ratta seljas kaasas vikat ja reha. Ju oli teel koristustöödele. Mida jahedamaks lähevad ilmad, seda rohkem sajab taevast lisaks vihmale krabisevaid lehti. Neidsamu värvilisi, mida ennist mainisin. Aga vikat? Ju siis on kusagil veel kõrget rohtu, mille kasvu vaja natuke kammitseda.
15.40 Sõidame rahulikult (loe: lubatud kiirusel) mööda teed, kui ühtäkki ilmub ei-tea-kust hall Volga ning kihutab meist mööda nagu postist. Tõnu ei jõua ära imestada, kust küll võtab nii vana auto sellise rammu. Aga tuulena ta lendab ja… pidurdab, et keerata vasakule.
Meile jääb lõpuni arusaamatuks, miks oli vaja mõnisada meetrit enne ärapööret kindlasti möödasõitu teostada. Aga ehk juhinduvad Volga-juhid samast põhimõttest, mis bemmi-mehed – kiiruse ja pöörete näidik risti püsti, bensiininäidik alati nullis.
15.41 Aga kütet sellele autole võtma ei mindud. Ega me pole päris kindlad, et sealt saakski. Kuid fakt on see, et tee ääres on valveta bensiinipump. Kuidagi väsinud olemisega. Aga ohutusnõuded on paigas – puukast liivaga, punase võre taga ämber ja labidas. Vaatan ringi, kas keegi meiega mõne sõna juttu oleks nõus puhuma, aga ühtki hingelist ei näi ligi olevat.
Majakese ust hoiab kinni telliskivi. Ja luud seisab sealsamas kõrval.
Kogu see koht meenutab stseeni mõnest filmist, kus kohe-kohe rikub kogu selle stoilise vaikelu aknaklaasidest läbilendav ammu surnud olema pidanud klaasistunud pilguga musklimägi, räbalaks kulunud maika seljas, ning kukub meid leegiheitjaga taga ajama.
15.53 Väikese külatee servas, üsna ühe talu lähedal püüavad pilku värvilised postkastid. Kõik kenasti ühise aluse peale kinnitatud ja puha. Selle küla inimesed peavad küll õige sõbralikud ja koostööaltid olema, et sellise ühise asja püsti on pannud. Jääb ainult üle loota, et postiljone jagub ning ajalehed-ajakirjad ikka õigel ajal kastidesse jõuavad.
Taamal tehakse lõket, aga kui Mihkel fotoaparaadiga autost välja astub, kaovad inimesed vaikselt veel kaugemale.
16.02 Kiiru-käärulist teed pidi edasi sõites märkame kraavipervel uhket kukke karja kanadega. On teised täitsa vabalt ringi patseerimas.
Nokivad siit ja nokivad sealt. Muuseas, kirev kukehärra näitab üles tõelist džentelmenlikust, nokkides rohelisest muruvaibast oma prouale paremaid palasid. Vaat kus on daam, ei pea isegi söögipoolist endale ise hankima. Küll aga ei saa ma päris täpselt aru, miks kikas just seda siblijat eelistab. Minu jaoks näevad nad kõik suht sarnased välja.
Näe, jänes jooksis, ütleb Tõnu. Meie ei näe midagi. Tõesti mitte midagi. Tõnu jõuab juba kahelda oma silmanägemises ning kaines mõistuses, kui märkame atsakat haavikuemandat meiegi. Tegelikult vist küll küülikut. Ja neid on suisa kaks. Hästi julged on. Istuvad vaikselt mäeveerel seisvate siniste traktorite varjus ning mõtlevad ehk, kui hea on elada vabana.
16.10 Nonii, Mustjala poole sõites märkame tee ääres võsa sees mingeid metssigu. Esialgu laseme peatumata edasi, aga sees hakkab kripeldama ning uudishimust pöörame oma väikese punase maanteeratsu ümber ning uurime välja, mis seal võsa vahel õieti toimub.
Tuleb välja, et see on koht, kus saab harrastada jahilaskmist. Vibudega vist. Igatahes on siin-seal mõni siga ja kitsi on ka. Ja märklauad. Võpsikust vaatab vastu natuke luitunud moega hunt. Pildi pealt.
16.25 Siin kusagil peaks üks bassein olema, ühmab Tõnu. Mis bassein, ei saa me aru. No mingi karjäär. Aaa…
Jõuamegi Mustjala teelt paremale keerates imeilusa veekogu juurde. No tõesti imeilus. Kaks kalameest on ritvadega ametis. Kogu selle vaikuse keskel oma häält kuuldes tekib tunne, et rääkimine on patt.
Aga kuidas muidu oleksime teada saanud, et Endel käib siin haugi püüdmas, aga täna ei näkka, sest ilm on liiga ilus ning vesi soe. Soe on muidugi suhteline mõiste. Mul tuleb juba paljalt mõttest, et seal peaks ujuma, kananahk ihule, Endli arvates võiks aga kohe sisse hüpata. Igale oma.
Karjääri lähedal on veel RMK piknikukoht ja matkarada. Aga head inimesed, valige mõni teine koht, kui meel vajab autoraadiost kostuvat mürtsu ning häälepaelad nõuavad treenimist, sest see koht on… teistsugune. Seal kuuled omaenda südame tasast tuksumist.
16.40 Koht: külapoe taga. Tegelased: neli noort meest.
Pange meid ka lehte! No nii pulli pärast.
Mida head te teinud olete?
Joome viina.
Midagi muud ka teete?
Vahetevahel, aga vahet pole, nii et…
Lepime kokku, et kui nad millegi paremaga hakkama saavad, siis pääsevad ka lehte. Siinkohal tundub, et kui need mehed ühel päeval külapoe taga enam viina ei joo, siis ongi juba uudisväärtuslik sündmus ja pääsevad lehte. Nojah, võib-olla et musta kasti.
16.55 Kui me juba saare peal oleme ja saare võimalusi avastame, siis võiks ju mere ka üle kaeda. Kas ikka loksub ja lainetab samamoodi nagu eelmisel korral.
Seisan Saaremaa sadamas ja vaatan – meri on peegelsile. Vaid imepisikesed pinnavirvendused siin ja seal. Seisan sealsamas ja kuulan – suured lained rulluvad laisalt, müra nagu ookeani ääres. Tekib müstiline tunne, et justkui pilt ja heli ei lähe kokku. No üldse kohe mitte. Aga ju need lained kusagil sadamakai all ennast murravad, silmale igatahes varjatult. Mõnus on. Värvitule veteväljale lisab värvi punane kivi ja kollased ehitised. Väike paat viib mehed merele.
Võileivamajake on kahjuks kinni, menüüs olevat väikest kala täna ei saagi. Ju on hooaeg läbi. Suvel oli sellesama kollase putka seinal tore sildike: avatud ilma järgi.
17.00 Memme ja Taadi juures võib ennast suisa harida. Seda ühe toreda legendiga. Nimelt kui Tõll Mustjala kiriku ehitamise lõpetanud oli, läinud ta mere äärde, visanud pikali ja jäänud valvama, et Vanaõelus õnnistamata kirikut lõhkuma ei tuleks. Kui kirik sai õnnistatud, pannud Tõll pea kivi peale ja uinunud. Kas oli Tõllu pea väga kõva või kivi väga pehme, sellest rahvasuu ei kõnele. Ärgates aga leidnud Tõll, et ta nina oli kivisse suure augu vajutanud. Ta hüüdnud üllatunult: „Oi, kui suur ninaase!“ Sealt tulnudki Ninase.
17.05 Huvitav, miks on kõik autoaknast mööda tuhisevad männid kollase-rohelise kirjud? Vanad okkad näikse olevat puhta kuldsed, uued otsad aga rohelised. Täitsa kena vaatepilt. Loota jääb, et neid miski haigus ei kimbuta, vaid et see ongi looduses nii seatud.
17.18 Autoraadio mängib, vahel valjemini, vahel üldse mitte kuuldavalt. Oleneb, kas sealt midagi meie jaoks tulemas. Palju nalja saab meil kõrvu jäänud veebiaadressiga noorusonhukas.ee. Tõnu lubab koju jõudes kohe välja uurida, mis seal lehel kirjutatakse. Raadiost saame veel nii mõnegi teadmise võrra targemaks. Ja arendame iseenda mõtteid.
Näiteks. Inimese ametiteed kutsutakse karjääriks ja seda mööda ronimist nimetatakse tippu pürgimiseks. Samas on olemas ka kruusakarjäär, liivakarjäär ja mõni muugi karjäär. Neis aga kaevatakse auku. Kas siis inimese püüd karjääri teha ongi tegelikult iseendale augu kaevamine?
17.47 Otsustan järgneva viie minuti jooksul panna kirja kõik meile vastu tulevad masinad. Hall maastur, tumesinine sõidukas, veokas, punane välismaa numbrimärgiga sõidukas, rohelise vahtralehega tume maastur paadiga, tume sõidukas, kollane sõidukas, punane sõidukas, tumesinine mahtuniversaal, tume sõidukas, tume sõidukas, valge minikaubik, tumepunane sõidukas, tumesinine sõidukas, tumepunane Žiguli (!), jalgratas, tumesinine mahtuniversaal, hallikas mahtuniversaal, tume sõidukas. Ja jõuamegi tagasi linna.
Tegelikult nägime nende enam kui kahe tunni jooksul palju rohkemat, kui siin üles märgitud. Sellist ettevõtmist võib katsetada ehk teinegi kord. Tegemist on hea meelelahutusega. Aga see oleneb jällegi inimestest. Näiteks, kui tee ääres on hunnik palke, võib sellest peatumata mööda sõita neid isegi märkamata.
Aga samas võib ju peatuda, autost välja astuda, teha väikese jalutuskäigu ning mõelda, kui vanad need puud on, kuhu nad viiakse, kes nad maha võttis, mis nendest saab. Võib-olla kellegi elumaja. Aga kelle? Kas seal hakkavad elama vanad või noored? Lastega või ilma? Kas neil on mõni lemmikloom? Või on lapsed allergilised? Kas ema-isa teevad palju tööd? Kas neil jääb aega lastele? Kas nad tunnevad kunagi sügismasendust?