Vähem kui nädal sai Tartu kunstimuuseumis näitusel "Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest" üleval olla Poola kunstniku Artur Žmijewski kaks videot, mis šokeerisid Eesti juudi kogukonda sedavõrd, et muuseum oli sunnitud avalikkuse survel teosed näituselt eemaldama.
Selline kunstiteostele päitsete pähepanemine kurvastas paljusid meie kultuuriinimesi, vahendas "Aktuaalne kaamera. Nädal".
Kultuuriminister Urve Tiidus leidis vaidluse puhkedes, et aeg on küps aruteluks, kus on kunstis kunsti piirid.
Eesti lippu kaitseb seadus ja seda ei tohi rüvetada. Ometi on lipule kirjutatud roppusi ja tehtud kunsti. Ja on solvutud.
Sadade loomavagunitega viidi omal ajal tuhandeid eestlasi Siberisse. Küüditamisegi üle on nalja visatud. Ja on solvutud.
Kohati jääb mulje, et need, kelle üle tohib valimatult nalja heita ja kujutada kuidas iganes, on valge hetero mees ja mõistagi poliitikud. Ja ei tohi solvuda.
Kunsti eesmärk on tekitada emotsiooni. Ja mõistagi pole see alati positiivne. Pärast kolmapäevast kohtumist kultuuriministeeriumis tõdesid nii Eesti juudi kogukonna esindajad kui kultuuriminister, et Tartu Kunstimuuseumis üleval olev näitus "Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest" on solvav ja mõne tunni pärast võttis muuseum maha kaks enim pahameelt tekitanud teost, mis justkui naeruvääristaks holokausti.
Kusjuures paljud nördimust avaldanud polnud näitust ise näinudki. Videote autor Artur Žmijewski ütles kolmapäeval "Aktuaalsele kaamerale" antud intervjuus, et tema tööd räägivad mälust ja kedagi provotseerida ta ei tahtnud.
"Mõlema filmi puhul soovisin ma minevikku avada, tõeliselt avada, mitte lihtsalt mälestada, vaid tõesti hüpata sellesse mineviku hetke, kui tehti see tätoveering ja kui inimesed olid gaasikambris," rääkis Žmijewski.
Kui jaanuari alguses lasksid kaks kurjategijat Pariisi satiiriajakirja toimetuses maha 11 inimest, näitasid paljud maailma ajakirjanikud solidaarsust üles sõnumiga, et "Ma olen Charlie". Postimehe ajakirjanik Kadri Veermäe kinnitab, et praegu on tema ka Žmijewski.
"Minu meelest mõlemal juhul on tegu sõnavabaduse küsimusega ja kuigi Charlie Hebdo juhtum oli Tartu kunstimuuseumi juhtumist täiesti erinev, on küsimus tsensuuris samasugune," tõdes Postimehe ajakirjanik Kadri Veermäe.
Veeremäe rõhutab, et kunsti puhul on täiesti võimalik jätta näitusele minemata ja seeläbi end mitte häirida lasta ning tema hinnangul piisanuks näituse kuraatori Rael Arteli algul väljapakutud kompromissist.
"Minu jaoks oleks olnud see, mis ta välja pakkus, et paneme need teosed kinni ja kui keegi tahab vaadata, siis pannakse need tööle, siis minu jaoks oleks see olnud täiesti piisav lahendus asjale," leidis Postimehe ajakirjanik.
Kusjuures jutud sellest, et Artur Žmijewski teos on Saksamaal ära keelatud, päris tõele ei vasta. Tõsi, 2011. aastal pandi ühe Poola kuraatori Poola-Saksamaa suhteid käsitleval näitusel Žmijewki teostele veto, kuid aasta hiljem olid need esitletud Berliini biennaalil. Ka toona pakuti Saksa ajakirjanduses, et ehk on aeg ja koht arutuseks, mitte, et keelame lihtsalt ära ja teema maas.
"Kunstnikel on väga raske keelata mingite teemadega tegeleda, sest piiride ületamine on kunsti osa ja selline mugav kunst on üldjuhul igav ja üsna ebavajalik," märkis Kadri Veermäe.
Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi juhatuse liige Anders Härm leiab samuti, et kahe kunstiteose mahavõtmise otsus on pretsedendina problemaatiline, sest ka tema ei näe neid teoseid provokatiivsetena.
Siiski loodab ta, et nüüd tekib laiem debatt teemal, mis võib küll mõned koorikud vanadelt haavadelt kisukuda, ent oleks Härmi sõnul siiski oluline.
"Me ei peaks rääkima isegi kunsti piiridest, vaid me peaksime rääkima sellest teemast, mis nii valusal moel meie ees lahvatas. Ja tegelikult nendel teemadel, millest me Eestis väga rääkida ei taha või oleme pikalt vaikinud ja see on eestlaste osalus holokaustis," arvas Härm.
"Mul on selline mulje või tunne jäänud just poliitikute sõnavõttudest, et seda teemat üritatakse suruda uuesti kalevi alla tagasi, et juudi kogukond jumala eest rohkem ei räägiks," nentis Härm.
Küsimust, kus on kunstis kunsti piirid, peab endine kultuuriminister Rein Lang miljoni dollari küsimuseks, sest juba Eesti põhiseadus ütleb, et tsensuuri ega teoste läbivaataist enne esitlemist pole. Ent sama küsimus on päevakorras mitte ainult Eestis.
Lang pooldab Ameerika lähenemist, kus sõnavabadust ei piirata kuidagi, kuid kui keegi tunneb end solvatuna, pöördub ta kohtusse. Euroopas arutatakse Langi sõnul jätkuvalt, et milline on riigi roll selles, et keegi ei tunneks end puudutatuna.
"Mina olen äärmiselt skeptiline riigi võimekuse osas seda heaolu ja õnne kõigile tagada. Ma olen põhimõtteliselt seda meelt, et igasugused pornokomisjonid ja muud komisjonid, mis annavad hinnanguid teostele, on olemuslikult saatanast," rääkis kultuuriminister aastatel 2011-2013, Rein Lang.
Igasugune eelnev läbivaatamine, templite peale löömine ja teoste heakskiitmine kunstiteostele enne eksponeerimist loojate poolt on Langi hinnangul väga selgelt negatiivse varjundiga asi. "Mis aga ei tähenda, et kunstnikul ei peaks olema isiklikku vastutust oma teoste eest," lisas Lang.
Tõeline kunst on see, mis paneb endast rääkima ja et keegi sellest end puudutatuna tunneb, on Rein Langi hinnangul tavaline nähtus. Kuid ta on veendunud, et omavahel peavad asjad klaarima Tartu näite puhul siiski muuseum ja kogukond.
"Igast teosest, mis ühiskonda kõnetab, on kindlasti keegi Eesti ühiskonnas, demokraatlik ühiskond ikkagi, kes tunneb end moel või teisel solvatuna või puudutatuna ja tahaks kohe kindlasti kuhugi kaebama minna. Annaks jumal, et selliseid luuke, kust neid kaebusi vastu võetakse, oleks võimalikult vähe," lausus Rein Lang.
Toimetaja: Liis Velsker