Walter Christie ratastraktoriga paak, mis omandati Ameerika Ühendriikides 1920. ja 1930. aastate vahetusel kogu tehnilise dokumentatsiooniga - tehnoloogilise, inseneriteaduse ja Kharkovi veduritehase tehase seeriatootmisega (KhPZ) ) nime all BT-2 (mudelid BT-5 ja BT-7 ilmusid veidi hiljem).
"Progenitor" T-34 - rattajälgiga tank Walter Christie, 1931
BT-seeria masinate peamiseks eeliseks oli suur maksimaalne kiirus ja manööverdusvõime, võime liikuda nii ratastel kui ka ratastel. Kiirete paakide esimene ristimine sai 1936. aastal Hispaania kodusõja ajal.
Vaatamata üldisele heale pildile masinate kasutamisest, oli nende kohta palju kaebusi: armor oli selgelt ebapiisav ja relv oli nõrk. Mitmed BT tankid nõudsid sügavat moderniseerimist ja 1937. aastal tellis riigi juhtkond KhPZ disainibüroole uue lahinguvahendi eelnõu. Rattarööpmeliste paakide konstruktsioon algas 1937. aasta lõpus, tööd juhtis kuulus projekteerimisinsener Mihhail Ilyich Koshkin.
T-34 tanki looja elust on asjakohane teha lüüriline digressioon ja meenutada mõningaid fakte. Mihhail Ilyich Koshkin sündis 21. novembril 1898 Yaroslavli provintsi Brynchagi külas suure talupoegade perekonnas. 14-aastaselt läks ta Moskvasse, et teenida raha, kus ta sai tööd kondiitritööstuse karamelli poes. 1917. aasta septembris koostati tulevane disainer sõjaväele. Teenuse lõpuleviimine 1921. aastal saadeti Koshkin kommunistliku ülikooli õppima. Ya M. Sverdlov. Pärast lõpetamist 1924. aastal töötas Mihhail Ilyich Vyatka (nüüd Kirovi linn) kondiitritööstuse direktorina.
30-aastaselt mõistis Koshkin oma unistuse - sai Leningradi Polütehnilise Instituudi üliõpilaseks. Olles kaitsnud oma diplomi eriala „Masinate ja traktorite projekteerimise mehaanik” erialal, saadeti Mihhail Ilyich levitamiseks Leningradi Katsekoja hoone nr 185 (OKMO Plant „Bolshevik”) tehasesse. Ja sellest hetkest alates on Koshkini elulugu hetked, mida saab tõlgendada erinevalt.
Mihhail Koshkin (paremal) koos sõbraga fotostuudios Vjatka 1930ndatel
Ametliku versiooni kohaselt hakkas Mihhail Ilyich töötama tehase numbriülesandes 185, olles siiski üliõpilane. Seal osales ta kolmekordse ratastega / roomik-tanki T-29 projekteerimisel. Aasta pärast inseneri karjääri algust määrati ta peainseneri asetäitjaks ja 1936. aastal anti talle Red Star'i ordu.
28. detsembril 1936 saadeti KhPZi disainibüroo juhiks raskeveokite Ordzhonikidze rahvakomissari Mihhail Koshkin, 2,5-aastase kogemusega insener.
Koshkini saabumine tehasesse langes kokku BT-20 mahuti konstruktsiooni spetsifikatsiooni büroo kättesaamisega (tehase indeks - A-20). Büroo ei olnud tööga toime tulnud. Selle tulemusena loodi tehases disainibüroo, mis oli palju suurem kui peamine. Harkovisse saadeti uue paagi arendamiseks kapten Kulchitsky, kolmanda koha sõjaväeinsener Dick, insenerid Vasilyev, Matyukhin, Vodopyanov ja 41 VAMM-i lõpetaja üliõpilast. Juhatuse esimeheks nimetati Adolf Yakovlevich Dick. See disainibüroo tegeles 1937. aasta oktoobrist kuni talve lõpuni - 1938. aasta kevade alguseni - uue sõiduvahendi kujundamisse. Ilmselt oli projekt lõpule viidud. Adolf Dick kavandas selle oma väitekirjana (sel ajal oli ta Stalinist nime saanud WAMMi kaaslane). Päev pärast teadustöö loovutamist arreteeriti ta. RSFSRi kriminaalkoodeksi artikli 58 kohaselt sai Dick laagrites kümme aastat. Pärast täiskogu teenimist taandati ta Biyski linna "igavesse asulasse". See on nii kurb mees, kellele T-34 tank on oma geomeetria tõttu võlgu.
Aga 1938. aastal. Caterpillar-tanki tehniline lahendus, mida tähistati A-32, viidi kiiresti lõpule, kuna see ei erinenud välimuselt A-20, välja arvatud alusvanker, millel oli 5 (mitte 4, nagu A-20) külgrullid. 1938. aasta augustis esitati mõlemad projektid Punaarmee sõjaväelise nõukogu peaministri koosolekul kaitseministeeriumi all. Osalejate üldine arvamus kaldus ratastraktoriga paagi kasuks. Stalini positsioonil oli siin otsustav roll, kes pakkus välja mõlema auto ehitamist ja katsetamist ning alles pärast seda teeb lõpliku otsuse.
Kaks korda kangelane Alexander Alexandrovich Morozov, 1964
Jooniste kiireloomulise väljatöötamise käigus tekkis küsimus täiendavate konstruktsioonijõudude meelitamisest. 1939. aasta alguses liideti tehases asuvad kolm mahutite disainibürood üheks osakonnaks, kelle peamine disainer oli Mihhail Ilyich Koshkin, tema asetäitja ja disainibüroo juht - Aleksandr Alexandrovich Morozov, asedirektor Nikolai Alekseevitš Kucherenko.
1939. aasta maiks valmistati metallist uued mahutite prototüübid. Kuni juulini läbisid mõlemad autod Harkovi tehase testid ja 17. juulist kuni 23. augustini testimiskohad. 23. septembril 1939 toimus Punaarmee juhtimiseks paakautode näitus. Katsete ja meeleavalduste tulemuste põhjal soovitati, et A-32 mahuti, millel oli massitugevus, on soovitatav kaitsta võimsamate 45 mm armoriga, suurendades seega üksikute osade tugevust.
Sellegipoolest koguti tehase eksperimentaalses töökohas kaks sellist mahutit, mis said tehases A-34. Esimese auto kokkupanek lõppes 1940. aasta jaanuaris, teine - veebruaris. Ja kohe alustas vägede teste, mille käigus avastati mitmeid vigu. Tekib küsimus: kuidas selline paak vastu võttis? See on lihtne: isegi enne masina valmistamist metallist, 19. detsembril 1939 võttis NSV Liidu kaitseministeeriumi SNK nr 44Zss otsusega Punaarmee vastu tanki nimetuse T-34 all. Tegelikult oli see A-32 mahuti, mis laaditi kuni 8 830 kg A-34 massi.
Mahuti A-34 esimene prototüüp
Mõned sõnad autode kuvamise kohta Kremlis. Fakt on see, et kahe “piloot” A-34-i valmistamise viis ei valmistanud ühtegi järgnevat seeriamasinat. Armor poleeriti sõna otseses mõttes peegli sära külge, keevisõmblused olid veatud, torni säras ... Ütlematagi selge, et Stalinile meeldisid uued masinad ja ta käskis anda ettevõttele vajaliku abi A-34 vigade kõrvaldamiseks, mida ta kindlalt märkis Kaitseminister Grigory Ivanovitš Kulik ja Dmitri Grigorievich Pavlov. Ja viimane ütles julgelt liidrile: „Me maksame kallilt ebapiisavalt võitlusvalmis masinate tootmise eest.”
Esimesed 115 T-34s läksid 1941. aasta jaanuaris kogunemisliinilt välja ja enne sõja algust tõusis nende arv 1066-ni. Suure Isamaasõja ajal viidi T-34 tootmine tegelikult üle Uurali. Ajaloolaste sõnul tehti seal iga kolmas võitlusauto.