Tõmmates viimaste päevade lugemiselamuste otsi kokku, võib viimaks ometi leida siit ühise nimetaja - Vahemeri ja kõik ilus ja hea selle ümbruses.
Esmalt kaua oodatud ja kaunikene. Jan Beltrán "Mässav Barcelona". Pärast "La mala vidat..." ootan ma nii ehk naa temalt iga järgnevat raamatut. Tema sõnade kokku köitmises, lausetes, on midagi sellist, mis pakub lugedes naudingut. Ja muidugi lood ise - sellised värsked ja teistsugused, ilmselgelt Ibeeria mõjutustega, ent samas nii tuttavlikud.
Barcelona-raamat oli täiesti kümnesse! Väidetavalt küll pigem ilukirjandus kui reisi- või ajalooraamat, kuigi minu jaoks mõjus just vastupidiselt. Ütleme siis parem, et žanr polegi ju oluline, eks see kompab nende kõigi piire. Siin on ajalugu ja legende ja kulgemist ja tabavaid kirjeldusi ja... kõike. Samas moodustub neist pisikestest killukestest mõnus tervik. Eelkõige aga emotsioon.
Lühike, kahjuks liiga lühike oli küll.
Muide, kujundus on sellel raamatukesel äärmiselt mõjus. Mitte ainult kaantest ei räägi ma, aga ka pildid ja pildiallkirjad olid igatahes minu maitsele.
Edited:
"See linn on kui üks gran madame - vana, glamuurne ja kallis ning kliente halvasti kohtlev prostituut, kelle juurde pöördutakse kõigest hoolimata ikka ja jälle tagasi. See on nagu sõltuvus: meeldib, aga ei tea, miks; vihatakse, aga ei jäeta ka maha."
"Hispaania aga tõuseb ikka ja jälle tuhast, sünnitades uusi geeniusi, julgeid ja säravaid tähti, rüütleid, kelme ja röövleid. See on teravaid vastuolusid, kannatusi, kirge ja draamat armastav maa, mille kohta öeldakse, et isegi vihm ei tea, kuidas ta siin alla peab sadama."
"Eedeni aed" Ernest Hemingwaylt oli loogiline jätk tänavu ilmunud "Pariisi abikaasale". Ei olnud just kõige parem, parimaks osaks olidki vast paralleelid Hemingway enda eluga, mõned äratundmised, kuid sisu poolest jäi siiski lahjaks. Olustiku ja maastiku hea vahendajana oskuslik mees jäi selles raamatus venima ja kinni dialoogidesse, mis olid kuidagi... kordavad ja mõjusid kui mõne kodumaise seriaali stsenaariumist maha kirjutatud.
"Pidu sinus eneses" oli oluliselt terviklikum. See paneb lugejat Pariisi teise pilguga vaatama.
Ja eelnevale ootuspäraseks jätkuks tuli "Alice B. Toklase autobiograafia" Gertrude Steini poolt kirjutatuna. See mõjub kui üks suur mull. On tunne, et Stein mängib lugejaga, faktidega, ja Alice´i endaga niisamuti. Lõplikku tõde ei tea keegi, kui nad isegi seda teadsid. Midagi ehk siiski võib sellest loost kaasa võtta, kuid ka siis võib poolega petta saada. Steini vastuolulisus tuleb siit küll sajaga välja.
Komade osas jääme mina ja Stein kahtlemata samuti eri seisukohtadele:)
Kui mul sellest Pariisi intelligentide seltskonnast lõpuks villand sai, oli paras aeg lõpetada Drinkwateri oliivi-saaga. "Oliivipuu", viimane (vist, eesti keeles vähemasti) ja minu jaoks parim. Kui neljandas raamatus otsis autor oliivipuude juuri Vahemere idakaldalt, siis selles jätkusid otsingud lääne pool. Pea pool raamatust oli Hispaania, järgnesid Maroko, Alžeeria, Sitsiilia, Sardiinia, Itaalia...
Oliivide ajalugu oli siin vähem, sagedamini oli pilk pööratud tulevikku. Põhjavesi, uute sortide aretamine, mahepõllundus, üle kastmine.
Sõnaga, oli hea puhkuseraamat.
/mis sõna on prüka? Kas nagu prügikast? Ma ei tea kus puu otsas ma elanud olen... Emotsioon oli umbes sama kui ühes varasemas oliivi-raamatus sõideti kuskil mägedes veokast mööda.../