Paragrahv 24.
Kedagi ei tohi tema vaba tahte vastaselt üle viia seadusega määratud kohtu alluvusest teise kohtu alluvusse.
Igaühel on õigus olla oma kohtuasja arutamise juures.
Kohtuistungid on avalikud. Kohus võib seaduses sätestatud juhtudel ja korras oma istungi või osa sellest kuulutada kinniseks riigi- või ärisaladuse, kõlbluse või inimesteperekonna- ja eraelu kaitseks või kui seda nõuavad alaealise, kannatanu või õigusemõistmise huvid.
Kohtuotsus kuulutatakse avalikult, välja arvatud juhud, kui alaealise, abielupoole või kannatanu huvid nõuavad teisiti.
Igaühel on õigus tema kohta tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule.
1.
Paragrahvi esimeses lõikes sätestatakse kohtualluvuse muutmise keeld. Kohtuasja kohtualluvus on küsimus sellest, milline konkreetne kohus on pädev vastavat kohtuasja lahendama. Seadusega määratud kohtualluvuse põhimõtte eesmärk ongi esiteks saavutada, et kohtuasja lahendamiseks pädeva konkreetse kohtu kindlaksmääramisel lähtutaks eelnevalt seaduse alusel kindlaksmääratud objektiivsest kriteeriumist ja samal ajal vältida seda, et kohtu kindlaksmääramist võiks dikteerida konkreetse sisuga kohtulahendi saamise soov.
2.
Seadusega määratud kohtualluvuse põhimõte on käsitletav PS § 15 esimeses lauses sätestatud põhiõiguse loogilise jätkuna. Seotus PS § 148 lg-s 2 sätestatuga seisneb aga selles, et see põhimõte kehtib ka loodavates erikohtutes. Samas on seadusega määratud kohtualluvus käsitletav EIÕK art 6 lg-s 1 sätestatud ausa kohtumenetluse põhimõtte edasiarendusena, sest seadusega määratud kohtualluvusega tagatakse kohtuvõimusiseselt kohtuliku arutamise sõltumatus ja erapooletus.
3.
Seadusega määratud kohtualluvuse puhul on tegemist kõigi ja igaühe õigusega, mis laieneb kõigile füüsilistele ja juriidilistele isikutele, kelle suhtes leiab aset kohtumenetlus.
4.
Seadusega määratud kohtualluvuse esemelise kaitseala piiritlemisel tuleb kõigepealt arvestada sellega, et käsitletav põhimõte puudutab üksnes riiklikku kohtusüsteemi ega laiene näiteks menetlustele vahekohtus.
4.1.
Seadusega määratud kohtualluvuse kui põhiõiguse puhul on rõhk seadusega määratud kohtualluvuse muutmise keelul ilma isiku nõusolekuta. Samas mingi kohtuasja tegeliku kohtualluvuse kindlaksmääramine on pigem kohtukorralduse kui põhiõiguste kaitse valdkonda kuuluv küsimus: kohtualluvuse õigusliku regulatsiooniga riiklikul tasandil peaks ühelt poolt tagama kohtute võimalikult võrdse töökoormuse ja teiselt poolt isikute optimaalse juurdepääsu õigusemõistmisele.
4.2.
PS §-s 149 sätestatu kohaselt algab Eestis eranditult kõigi kohtuasjade menetlus sõltumata asja nn raskusest vastavast maakohtust või halduskohtust. Seega taandub kohtualluvuse probleem Eestis eeskätt küsimuseks sellest, milline konkreetne esimese astme kohus peaks kohtuasja menetlema. Riigikohtu üldkogu otsusega 3-4-1-7-08 tunnistati PS § 146 ja § 149 lg-s 1 sätestatuga vastuolus olevaks ja selle tõttu kehtetuks riigihangete seaduse (RHS) § 129 lg 1, mis välistas RHS § 117 lg-tes 2 ja 3 nimetatud riigihankeasjades halduskohtusse pöördumise. Riigikohus märkis, et kui kohtuasjad ei alga esimese astme kohtust ja kui teatud kohtuasju asub halduskohtu asemel lahendama haldusorgan, siis tähendab see sisuliselt kohtuvõimu põhiseaduses sätestatud pädevuse kitsendamist. Kas selline maailmapraktikas suhteliselt haruldane „sisendkohtu” universaalsus vastab parimal viisil ka menetlusökonoomia nõuetele, on kahtlemata iseseisvat arutamist vääriv küsimus.
4.3.
Eesti tänastes kohtumenetlustes on aga kasutusel veel üks täiendav mehhanism, mis aitab tagada PS § 24 lg-s 1 sätestatud põhiõigust. Pikka aega PS jõustumise järel valitses Eesti kohtupraktikas arusaam, et „kohtu” all tuleb kõnealuse põhiõiguse kontekstis pidada silmas vaid kohtusüsteemi mingit institutsionaalset tervikut (näiteks Tartu Maakohut). Selle arusaama kohaselt ei olnud kõnealust põhiõigust rikutud siis, kui seaduse kohaselt õigesse kohtusse saabunud kohtuasja määras konkreetsele kohtukoosseisule või kohtunikule lahendamiseks kohtu esimees. Arusaam on kardinaalselt muutunud pärast seda, kui Saksamaa kohtumenetluse eeskujul täiendati 2000. aasta aprillis kohtute seadust (KS) kohtuasjade jaotamise juhuslikkuse põhimõttega. Selle –KS § 37 lg 2 p-s 2 sätestatud põhimõtte kohaselt on kõigi eelseisva ajaperioodi jooksul maa- ja ringkonnakohtutesse saabuvate kohtuasjade jagunemine kohtunike vahel kindlaks määratud selle kohtu üldkogu poolt kinnitatud tööjaotusplaanis, lähtudes mingist sellisest kriteeriumist, mis välistab justiitsametnike võimaluse anda mingi kindel kohtuasi arutamiseks mingile kindlale kohtunikule. Juhuslikkuse printsiipi võidakse rakendada väga mitmel moel. Nii näiteks võidakse aasta alguses kindlaks määrata, et vastava kohtu kohtunik A lahendab eelseisva aasta jooksul kõik need kriminaalasjad, milles kohtualuse perekonnanimi algustähed on a, b, c ja d. Võimalik on kasutada (ja Eesti kohtupraktikas on seda ka tehtud) ka vastavaid kohtuasju jagavaid arvutiprogramme. Mingeid põhjendusi sellele, miks ei toimi kohtuasjade juhuslikkuse põhimõte Riigikohtus, ei ole ei seadusandja poolt ega ka mitte meie erialakirjanduses esitatud. Samas tuleb siiski tunnistada, et kohtuasjade juhusliku jaotamise nõue ei tulene siiski otsesõnu ei PS § 24 lg 1g 1 tekstist ega ka mitte EIK praktikast.
4.4.
Seadusega määratud kohtualluvuse esemeline kaitseala hõlmab kahtlemata eeskätt kohtuliku arutamise ning kohtukaebe staadiume. Kuid PS § 24 lg-s 1 sätestatu eesmärki arvestades tuleb seda kaitseala laiendada ka kriminaalasjade kohtueelses menetluses eeluurimiskohtuniku lubade andmisele menetlustoiminguteks, eriti aga jälitustoiminguteks (vt KrMS § 24 lg 4), samuti kriminaalmenetlusalase rahvusvahelise koostöö raames tehtavatele kohtutoimingutele (vt KrMS § 24 lg 5 ja §-d 481 ja 498).
4.5.
Seadusega määratud kohtualluvuse riivega ei ole tegemist siis, kui seaduses sätestatud alustel kohtunik kas taandub ise kohtuasja lahendamisest või kui ta samal alusel taandatakse. Taandamise (taandumise) vahendusel ei toimu mitte seadusega määratud kohtualluvuse muutmine, vaid seaduses nõutava erapooletu kohtuniku tagamine.
5.
PS § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõigus olla oma kohtuasja arutamise juures (ehk juuresoleku õigus) on PS § 15 lg-s 1 sätestatu loogilise jätkuna demokraatliku õigusemõistmise oluline põhimõte. Juuresoleku õiguse ajaloolisi juuri on nähtud Rooma õigusele, aga ka kanoonilisele menetlusõigusele omases põhimõttes, et kohtus tuleb ära kuulata mõlemad vaidlevad pooled ( audiatur et altera pars). Selle õigusega tagatakse, et isik, kelle kohtuasja menetletakse, ei ole mitte õigusemõistmise objekt, vaid subjekt koos kõigi sellest tulenevate õigustega.
6.
Juuresoleku õiguse esemelise kaitsealaga seonduvat problemaatikat on analüüsitud RKKK otsuses 3-1-3-11-01. Selles kohtuasjas vaidlustas pikaajalise vabadusekaotusega karistatud isik seda, et tal ei võimaldatud isiklikult osaleda kassatsioonimenetluses. Riigikohtu kriminaalkolleegium märkis kõigepealt, et demokraatlike riikide menetlusseadustes ja ka kohtumenetluse teoorias üldtunnustatult on omaks võetud arusaam, et kohtumenetlused eri astmete kohtutes ei pea kulgema ja ei saagi kulgeda täpselt samade reeglite kohaselt. Otsuses märgiti, et kuigi KPÕRP § 14 lg 3 p-s d sätestatakse tõepoolest isiku õigus kohtupidamisele tema enda juuresolekul, samuti õigus kaitsta end ise, tuleb pakti nimetatud sätet tõlgendada süstemaatiliselt koos § 14 lg 3 teistes punktides, aga ka selle paragrahvi teistes lõigetes fikseerituga. Süstemaatilisest tõlgendamisest tulenevalt ongi paktiga ühinenud riikide kohtumenetluse praktikas asutud seisukohale, et kõik pakti § 14 lg-s 3 loetletud garantiid (sealhulgas siis ka p-s d nimetatud õigus olla oma kohtuasja arutamise juures) peavad olema kohtualusele tagatud esimese astme kohtus. Kohtukaebemenetluste sätestamisel aga peavad paktiga ühinenud riigid lähtuma eeskätt pakti § 14 lg-st 5, mille kohaselt kohtukaebuste menetlemine kõrgemas kohtuinstantsis peab toimuma vastavalt siseriiklikule seadusele. Pakti § 14 lg 5 sellise tõlgenduse järgi võivad paktiga ühinenud riigid kohtukaebemenetluste sätestamisel lähtuda oluliselt suuremal määral otstarbekuse kaalutlustest, kui esimese astme kohtu menetluste sätestamisel. Eelöeldut arvestades ongi alust väita, et PS § 24 lg-s 2 sätestatud õigus ei laiene menetlusele Riigikohtus ja sellest tulenevalt pole Riigikohus ka kohustatud toimetama vabadusekaotuslikku karistust kandvat isikut Riigikohtu istungile.
7.
Eelnevalt käsitletud Riigikohtu kriminaalkolleegiumi otsuse pinnalt võib väita, et olles „kohtuasja arutamise” mõiste sidunud üheselt vaid kohtumenetlusega maa- ja linnakohtus (põhimõtteliselt ka halduskohtus) ning ringkonnakohtus, on Riigikohus hälbinud põhiseaduse ekspertiisi komisjoni lõpparuandes väljendatud seisukohast. Riigikohtu seisukoht tähendab seda, et riik ei pea astuma samme isiku toimetamiseks Riigikohtu istungile, kui isik seda soovib, kuid kui tema ilmumine on objektiivselt takistatud. Kuid samas ei tulene Riigikohtu seisukohast mingil määral keeldu ilmuda kassatsioonikohtu istungile, mil vaadatakse läbi seda isikut puudutavat kohtuasja.
8.
Riigikohtu eelkirjeldatud seisukoht ei välista juuresoleku õiguse esemelisest kaitsealast mitte üksnes kassatsioonimenetlust, vaid ka teisi Riigikohtus aset leidvaid menetlusi, samuti teisi kohtutoiminguid (põhiõiguste piiramiseks loa andmine kohtueelses menetluses, kohtu alla andmine ja teised kohtulikud eelmenetlused jne), mis ei ole käsitletavad kohtuliku arutamisena. Nii on Riigikohus selgitanud, et rahapesukahtluse korral vara arestimiseks kohtuloa andmist ei saa käsitada kohtuliku arutamisena PS § 24 lg 2 mõttes, küll aga tuleks isikut tema vara arestimise järgselt sellest viivitamatult teavitada (vt RKKK 09.01.2002 määrus nr 3-1-1-121-01). Kohtuliku arutamisega ei ole kindlasti tegemist ka juhtudel, mil kohtunik otsustab isiku vahistamise (seega tema vabadusõiguse riive) lubatavust. Seega ei laiene PS § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõiguse esemeline kaitseala ka neile juhtudele. Kuid vahistatavatel isikutel on vabadusõiguse kaitsealast tulenev ja juuresoleku õigusega väga lähedane õigus olla kohtuniku poolt ära kuulatud. Riigikohtu 19.01.2006 määruses nr 3-1-1-150-05 märgitu kohaselt tuleb vahistatav vastavalt KrMS §-s 131 sätestatud vahistamiskorrale toimetada kohtuniku juurde, kellel lasub kohustus teda vahistamistaotluse põhjendatuse selgitamiseks küsitleda ja tagada talle seeläbi Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni art 5 lõikest 3 tulenev õigus olla kohtuniku poolt ära kuulatud. Vahistatava õigus olla kohtuniku poolt ära kuulatud tuleb tagada iga vahistamistaotluse arutamisel ning sõltumata asjaolust, kas vahistataval on kaitsja või kas kaitsja esitab vahistamise kohaldamisel prokuratuuri vahistamistaotlusele vastuargumente. Isiku vahistamist, ilma et talle oleks tagatud õigus olla kohtuniku poolt ära kuulatud, loeb kriminaalkolleegium kriminaalmenetlusõiguse selliseks rikkumiseks, mis toob kaasa vahistamismääruse tühistamise.
9.
Juuresoleku õiguse esemeline kaitseala ei hõlma mitte üksnes passiivset osalemist kohtulikul arutamisel. Ka tegelikult subjektina kohtumenetluses osalemise õigus eeldab vältimatult õigust olla ära kuulatud kohtu poolt, samuti õigust, et kohus peab isiku seisukohta kohtuotsuse koostamisel arvestama ja sellega mittenõustumist põhistama. Juuresoleku õiguse esemelist kaitseala oleks aga ilmselt liigselt laiendatud, kui me loeksime sellega hõlmatuks õiguse osaleda kohtuistungil koos advokaadiga. Just nimelt sellisele seisukohale on asutud põhiseaduse ekspertiisi komisjoni lõpparuandes.
10.
Juuresoleku õiguse isikuline kaitseala hõlmab kõiki isikuid (sealhulgas ka juriidilisi isikuid), keda kohtulik arutamine puudutab: seega mitte üksnes kohtumenetluse pooli, vaid ka kolmandaid isikuid. Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 06.01.2005 otsuses nr 3-2-1-155-04 on märgitud, et juriidilise isiku õigust olla oma asja arutamise juures saab realiseerida üksnes isiku seaduslik esindaja, osaledes ise kohtumenetluses või leides juriidilisele isikule lepingulise esindaja.
11.
Juuresoleku õigus ei tähenda riigi kohustust tagada iga hinna eest isiku osavõtt tema kohtuasja arutamisest siis, kui ta ise on mingil viisil muutnud enese osavõtu tagamise kas võimatuks või kohtuvõimu normaalset funktsioneerimist takistavaks. Sellistel juhtudel ei saa kohtulikku arutamist ilma isiku osavõtuta pidada juuresoleku õiguse riiveks. Juhtumid, mil kriminaalasja võidakse arutada ilma süüdistatava osavõtuta esimese astme kohtus ja ringkonnakohtus on sätestatud vastavalt KrMS § 269 lg-s 2 ja § 334 lg-s 1.
12.
Viimaste aastate tsiviilkohtu praktikas on korduvalt tõusetunud küsimust sellest, kuidas seonduvad isikute kohtusse kutsumise viisid juuresoleku õigusega. Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 06.01.2005 otsuses nr 3-2-1-155-04 on märgitud, et kohtusse kutsumine ja hagiavalduse kostjale kätteantuks lugemine ajalehekuulutuse avaldamisega riivab isiku PS § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõigust olla oma kohtuasja arutamise juures. See seab kõrgendatud nõuded kohtusse kutsumisele ja hagiavalduse kätteantuks lugemisele. PS § 24 lg-s 5 sätestatud kaebeõiguse tähtaegseks teostamiseks on isikul vaja tema kohta tehtud lahendist teada saada. See põhimõte kehtib ka siis, kui tähitud postiga saadetud kiri tagastatakse kohtule adressaadi poolt vastuvõtmatult hoiutähtaja möödumise tõttu.
13.
Kriminaalkohtu praktikas on vastatud ka küsimusele sellest, kas PS § 24 lg-ga 2 on vastuolus KrMS § 326 lg 2 teises lauses sätestatu, mis võimaldab jätta apellatsiooni kirjalikus menetluses läbi vaatamata, kui ringkonnakohus leiab, et apellatsioon on ilmselgelt põhjendamatu. Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 19.10.2007 määruses nr 3-1-1-55-07 on sellele küsimusele vastatud eitavalt. Selles kohtumääruses märgitu kohaselt on apellatsioonimenetluse eesmärk maakohtu otsuse seaduslikkuse kontrollimine. Kui esimese astme kohtus on toimunud suuline menetlus ja kui apellatsioonis ei vaidlustata sisuliselt faktilisi asjaolusid ega tõstatata õiguslikke probleeme, mida tuleks lahendada, ei ole ringkonnakohtus asja arutamine suulises menetluses ilmtingimata vajalik, isegi kui süüdistatav seda taotleb. Riigikohus küll möönab, et piirates sel viisil kaebuse kohtuliku arutamise võimalusi, riivab KrMS § 326 lg 2 teises lauses sätestatu tõepoolest PS § 24 lg-s 5 sätestatud kaebeõigust. Samas on see piirang proportsionaalne PS § 11 tähenduses. Selline lahendus on kooskõlas ka EIÕK lisaprotokolli nr 7 art 2 lg-ga 1 ning KPÕRP art 14 lg-ga 5. Uusimat kohtupraktikat selles küsimuses vt RKKK 3-1-1-120-09 p 7; RKKK 3-1-1-17-11 p 6.1; 3-1-1-120-09 p 7.
14.
Põhiseaduse § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõiguse riiveks tuleb kahtlemata pidada kohtuasjade kirjalikke menetlusi maa- ja ringkonnakohtutes. Samas ei saa kohtumenetluste efektiivsuse huvides pidada selliseid riiveid välistatuks tingimusel, et isikule on tagatud muud vajalikud menetluslikud garantiid (eeskätt edasikaebeõigus). Riigikohtu 18. detsembri 1997. a otsuses on märgitud koguni seda, et apellatsioonikohus ei ole rikkunud EIÕK art 6 p-s 1 ega põhiseaduse §-s 24 sätestatut lahendades asja TsKS § 298 p 2 kohaselt kirjalikus menetluses, sest apellatsioonkaebuses ei vaidlustatud asja tõenduslikku külge, vaid üksnes materiaalõiguse normide kohaldamist.
15.
PS § 24 lg-tes 3 ja 4 sätestatud kohtumenetluse avalikkuse ja kohtulahendi kuulutamise avalikkuse põhimõtted on käsitletavad kohtumenetluse organisatsiooniliste põhimõtetena, mille põhieesmärk on tagada kohtumenetluste läbipaistvus ja selle kaudu aidata kaasa kohtuvõimu legitimeerimisele. Kuna kohtulahendi kuulutamine on tegelikult kohtumenetluse üks osa, siis ei oleks iseenesest raske kohtulahendite kuulutamise avalikkust lihtsalt tuletada kohtumenetluse avalikkusest ja seetõttu võiks nende kahe põhimõtte eristamine näida küsitav. Eristamine on siiski vajalik seetõttu, et kummagi põhimõttega seostatava põhiõiguse tarbeks – nagu nähtub ka edasisest käsitlusest – on põhiseaduses sätestatud erinevad põhiõiguse lubatava piirangu (riive) tingimused.
16.
PS § 24 lg 3 teksti pinnalt võiks ehk esmapilgul arvata, et kohtumenetluse avalikkuse kui põhiõiguse isikuline kaitseala hõlmabki vaid kohtumenetluste suhtes avalikkuse esindajatena käsitatavaid (seega kohtumenetluse väliseid) isikuid. Selline järeldus oleks aga kindlasti ekslik. Kohtumenetluse avalikkuse põhimõte, nii nagu ka kõik muu põhiseaduse §-s 24 sisalduv, on siiski seatud teenima kohtumenetlustesse kaasatud isikute (eeskätt menetlusosaliste) huvisid. Ka kriminaalmenetluses on avalikkuse põhimõtte esmane eesmärk (subjektiivne kaitse-eesmärk) süüdistatava (ja teiste menetlusosaliste) kaitsmine nii üldisemalt – igasuguste alusetute menetluslike sunnivahendite ja muude põhiõiguste riivete eest – kui ka konkreetsemalt omavoliliste, meelevaldsete ja ebaseaduslike kohtulahendite eest. Kuid kohtumenetluse avalikkuse põhimõttes tuleb näha ka objektiivset kaitse-eesmärki, mis võib olla süüdistatava huvidest lahutatav või neile suisa vastanduv. Just seda eesmärki järgides peaksid olema välditavad n-ö eriti prominentsete süüdistatavate õigusvastased privileegid ja tagatud õiguse ühetaoline kohaldamine kõigi isikute suhtes. Seega – lähtudes subjektiveerimisteesist, võime tõdeda, et põhiõigusest kohtumenetluse avalikkusele lähtub menetlusosaliste (ja ehk ka teiste menetlusse kaasatud isikute) subjektiivne õigus nõuda, et avalikkuse esindajad saaksid jälgida istungisaalis kohtuistungit ja võiksid seda ka talletada. Alapunkti alguse juurde tagasi tulles tuleb märkida, et nii paradoksaalne kui see ka ei tundu, tähendab kohtumenetluse avalikkuse põhimõte küll avalikkuse esindajate võimalust vahetult jälgida kohtuistungit, kuid avalikkuse esindajail ei teki subjektiivset kohtukaebeõigust vaidlustamaks kõnealuse võimaluse mittekohast tagamist või tagamata jätmist. Selline tõdemus lähtub meie õiguskorras PS § 15 tõlgendamisel omaksvõetud arusaamast, et kõnealusel juhul ei saa tegemist olla üldsuse esindajate endi õiguste rikkumisega ja et põhiseaduse nimetatud paragrahviga tagatav kohtutee garantii ei laiene üldjuhul (ja erandiga ei ole käesoleval juhul tegemist) populaarkaebustele.
17.
Eelnevalt kirjeldatud lähenemist õigeks pidades ei saa siiski eitada, et EIK lahendeis on nii mõnigi kord kohtumenetluse avalikkuse piiramist taunitud esmajoones just avalikkuse ja selle väidetava ametliku esindaja meedia, mitte aga menetlusosaliste huvidest lähtuvalt (vt näiteks Krestovskiy vs. Venemaa, 28.10.2010). Meedia omahuvi võitluses kohtumenetluse avalikkuse eest on mõistetav. Samavõrd mõistetav peab aga olema ka see, et teatud juhtudel ei pruugi kitsalt vaid meedia kommertslikest huvidest kantud võitlus kohtumenetluse avalikkuse eest enam teenida menetlusosaliste huvisid.
18.
Mandri-Euroopa kohtumenetluse teoorias enamlevinud arusaama kohaselt tähendabki kohtumenetluse avalikkuse nõue nn „saaliavalikkust” ehk siis vahetut avalikkust: KrMS § 266 lg 3 kohaselt on kohtunikul õigus piirata istungisaalis viibijate hulka, kui istungisaal on ületäitunud. PS § 24 lg-le 3 tuginevalt ei saa taotleda, et publiku või meedia huvist tingitult tuleks kohtuistung viia üle spordihalli või kanda seda üle televisioonis. Kuid samas ei saa kohtuistungi avalikkuse põhimõtet lugeda järgituks siis, kui kohtusaalist on just pealtvaatajate arvu vähendamiseks osa toole välja viidud või kui kohtusaali uks istungi ajaks lukustatakse. Kõnealuse põhimõtte rikkumiseks on erialakirjanduses loetud sedagi, kui kohtuistungi toimumise ajast või kohast teavitatakse vaid teatud väljavalitud isikuile, kui istungile ei lubata hilinejaid või istungisaalist mõneks ajaks lahkunuid. See seisukoht on diskuteeritav. Kindlasti võib pidev edasi-tagasi liikumine häirida kohtumenetlust, eriti ristküsitlust. Seetõttu ei saa välistada, kui eesistuja käsitleb sellist „voorimist” kohtuistungi korra rikkumisena ja ka reageerib sellele KrMS §-s 267 sätestatud viisil. Üldjuhul – siis kui kohtuistung leiab aset selleks ettenähtud majas (kohtumajas) – on kohtuistungi avalikkuse põhimõtte tagatuseks nõutav (ja samas piisav), kui kohtusaali uksele või selle vahetusse lähedusse paigutatud teadetahvlilt on võimalik leida vastavaks päevaks kavandatud kohtuistungite ajakava. Kui majas on kohtusaale mitu või kui kohus töötab piirkonna mitmes kohtumajas, siis peab (iga) kohtumaja peasissekäigu piirkonnas olema võimalik saada teavet kõigi antud kuupäeval kohtumajas (kohtumajades) aset leidvate kohtuistungite ajakava kohta. Eesti tänases kohtupraktikas ei tavatseta korraldada nn väljasõiduistungeid (kohtuistungeid väljaspool kohtumaja), kuigi teisalt ei ole need ka keelatud. Silmas tuleb pidada, et kohtu väljasõiduistungist tuleb tegelikult rääkida ka siis, kui kohtukoosseis väljub kohtusaalist ja toimetab sündmuskohal näiteks (täiendavat) sündmuskoha vaatlust. Erialakirjanduses on põhjendatult leitud, et väljasõiduistungeist teavitamisele tuleb kohtumenetluse avalikkuse huvides seada oluliselt kõrgemaid nõudeid. Saksamaa kohtupraktikas on aegade jooksul nende küsimustega tegeletud väga põhjalikult kuni viimaste detailideni välja. Seetõttu võib nende menetlusseadustiku kommentaaridest leida arutlusi näiteks selle üle, kas kohtuistungist raekojas või sündmuskoha vaatlusest kiirteel peaks teavitama ka raekoja peasissekäigu alasse või kusagile kiirteele paigutatud teatega (vastus kohtupraktikas eitav); kas kohtuistungi avalikkuse põhimõtet on rikutud juhul, mil istungisaali seinal paiknev lamp kirjaga „Avalik istung” ei põle (vastus kohtupraktikas taas eitav). Vt Strafprozessordnung. Kommentar. Hrsg H. Radtke, O. Hohlmann. München: Franz Vahlen, 2011, S 2405–2407.
19.
Menetluslikult on võimalik eristada esiteks kohtuasjas terviklahendi saavutamisele suunatud kohtuistungit ja teiseks sellist kohtuistungist, mille raames lahendatakse kas menetluslikku üksikküsimust (näiteks määruskaebust) või korraldusliku iseloomuga küsimust (näiteks kohtu alla andmine). Avalikkuse põhimõtte esemeline kaitseala hõlmab esimest liiki kohtuistungeid. Ilmselt oleks teoreetiliselt keerukas põhjendada avalikkuse esindajate osavõtu keeldu teist liiki kohtuistungitest, kui nad seda ilmtingimata taotlevad. Kuid samas ei oleks ilmselt põhjust avalikkuse teavitamata jätmist neist teist liiki kohtuistungitest lugeda avalikkuse põhimõtte rikkumiseks seetõttu, et nendel istungitel ei lahendata kohtuasja sisuliselt, ei tegelda probleemidega, mis PS § 24 lg 3 mõtte kohaselt nõuaks avalikku kohtuistungit.
20.
Eesti seadusandja on kohtumenetluste kujundamisel mõistnud PS § 24 lg- s 3 sätestatut mõnevõrra teistmoodi, kui seda võimaldaks vaid puhtalt grammatiline tõlgendamine ja on sätestanud eriti tsiviil- ja haldusasjade arutamiseks ulatuslikult kirjaliku menetluse võimalusi (vt näiteks TsMS 43. peatükk). See on problemaatiline põhjusel, et EIK varasemast praktikast näib lähtuvat arusaam, et kui ei esine erandlikke asjaolusid, siis tervikliku kohtumenetluse käigus peaks vähemalt üks kord (ühes astmes) leidma aset asja suuline arutamine kohtuistungil (vt näiteks A. Jacobsson (nr 2) vs. Rootsi, 19.02.1998). Võimalik on siiski, et EIK sellist varasemat praktikat tuleks korrigeerida tänastes oludes, mil kohtuasjade arv on plahvatuslikult kasvanud.
21.
Kui kohtuasja ei lahendatagi kohtuistungil suuliselt ja vahetult, vaid hoopis kirjalikus menetluses, ei saa kohtuistungi avalikkust mõistetavalt tagada. See tähendab, et näiteks kriminaalmenetluse puhul tuleb KrMS §-s 15 sisalduvat kohtuliku arutamise suulisuse põhimõtet lugeda kohtumenetluse avalikkuse põhimõttega lahutamatult seotuks.
21.1.
Sellisest seotusest tulenevalt on põhjust öelda, et kohtuasja suuline ja vahetu lahendamine avalikul kohtuistungil peab olema ja ongi tagatud kriminaalasja menetlemisele meie esimese astme kohtus – maakohtus, seega juhtudel, mil suuliselt esitatakse ja uuritakse tõendeid. Tõsi, käskmenetluse (KrMS IX ptk, 3. jagu) puhul toimub kohtuasja lahendamine maakohtus kirjalikus menetluses ja seega ilma avaliku kohtuistungita. Kuid arvestades seda, et süüdistataval on käskmenetluses tehtud kohtuotsusega mittenõustumise korral õigus kriminaalasja uuele lahendamisele (sealhulgas avalikule kohtumenetlusele), ei ole käskmenetluses alust näha midagi põhiseadusvastast.
21.2.
Kooskõlas KrMS § 15 lg 2 p-ga 1 võidakse ka kriminaalasjade lahendamisel apellatsioonikohtus suuliselt esitada ja uurida tõendeid. Kuid sama lõike teises punktis sätestatu kohaselt võib ringkonnakohus enda otsuses tugineda ka maakohtus uuritud ja apellatsioonimenetluses avaldatud tõenditele. See on olukord, mis suulist kohtulikku arutamist ja järelikult ka kohtuistungi avalikkust ei eelda. Öeldut arvestades ja menetlusökonoomia ning süüdistatava huvide tagamiseks ongi KrMS § 331 lg-s 12 sätestatud, et ringkonnakohtu istung on suuline ja avalik üksnes siis, kui seda on taotlenud apellatsioonimenetluse pool või kui asja lahendamist avalikul kohtuistungil peab vajalikuks ringkonnakohus ise. EIK praktikas on peetud avalikku arutamist teise astme kohtus vajalikuks näiteks siis, kui see kohus menetleb asja teistkordselt (Goldmann ja Szenaszky vs. Ungari, 30.11.2010).
21.3.
Tulenevalt peaaegu legendaarsest KrMS § 363 lg-st 5 ei või Riigikohus tuvastada faktilisi asjaolusid. Üksnes õigusvaidluste lahendamine ja seda seotult kassatsioonkaebuses määratud piiridega (KrMS § 3602) ei eelda üldjuhul kohtuasja suulist menetlemist. Ka EIK praktikas peetakse riigi kõrgeima kohtu istungite (suulisust) ja avalikkust vajalikuks vaid menetlustes, mil on põhimõtteliselt võimalik uute faktiliste asjaolude tuvastamine. Seda arvestades ongi alates 1. septembrist 2011 § 352 lg-tes 2 ja 3 sätestatud, et Riigikohus vaatab üldjuhul kriminaalasja läbi kirjalikus menetluses, kui ei pea ise suulist menetlust vajalikuks.
22.
Kõnealuse põhimõtte tähtsust kinnitab asjaolu, et on peetud vajalikuks loetleda otseselt põhiseaduse tekstis need väärtused, mille kaitsmiseks võib kohus kuulutada kohtuistungi või selle osa kinniseks: riigi- või ärisaladuse kaitseks; kõlbluse või inimeste perekonna- ja eraelu kaitseks; alaealise või kannatanu huvides ning õigusemõistmise huvides. Peale selle on peetud vajalikuks PS § 24 lg-sse 3 lisada ka seaduse reservatsioon: ülalloetletud väärtuste kaitseks lubatakse kohtul kuulutada kohtuistungit kinniseks vaid „seaduses sätestatud juhtudel ja korras”. See tähendab, et kohtuistungi avalikkuse (aga ka kohtulahendi kuulutamise avalikkuse) põhimõtete näol on tegemist kvalifitseeritud seadusereservatsiooniga põhiõigustega. Tegelikult on võrdlemisi raske ette kujutada, kuidas võiks nende „seaduses sätestatud” juhtude loetelu välja näha ja kuidas peaks see suhestuma põhiseaduses loetletud väärtuste loeteluga, mille kaitsmiseks lubatakse kohtuistungi avalikkust piirata. Ilmselt selle tõttu ongi näiteks KrMS § 12 g-s 2 sisalduv avalikkuse piiramise juhtude loetelu peaaegu üks-üheselt kattuv PS § 24 lg-s 3 sisalduva väärtuste loeteluga. Üksnes õigusemõistmise huvi on täpsustatud kohtu või kohtumenetluse poole ja tunnistaja julgeoleku tagamise vajadusega ning riigi või ärisaladuse kaitsmise vajadusele on lisatud ka salastatud välisteabe kaitsmise vajadus. Viimati nimetatud lisandust, samuti TsMS § 38 lg 1 p-s 8 sisalduvat võimalust kuulutada kohtuistung kinniseks sõnumisaladuse hoidmiseks, võib pidada küll ehk iseenesest teatud viisil põhjendatavaks, kuid PS § 24 lg 3 tekstist lähtuvalt siiski küsitavaks. Oluline on rõhutada, et kõigil põhiseaduses nimetatud juhtudel kohus üksnes võib kuulutada kohtuistungi kinniseks, kuid iseenesest ei pea ta seda tegema. Tegemist on kohtu kaalutlusotsustusega, mis vormistatakse kohtuistungi protokolli kantava (ja põhjendamist mittenõudva) kohtumäärusena ja mis seetõttu ei ole ka määruskaebe korras vaidlustatav. Samas – KrMS § 383 lg-st 2 lähtudes on põhimõtteliselt võimalik apellatsioonis või kassatsioonis vaidlustada ka kohtuistungi kinniseks kuulutamist, kusjuures kohtumenetluse põhjendamatu kinniseks kuulutamine on kahtlemata käsitatav ausa kohtumenetluse põhimõtte rikkumisena KrMS § 339 lg 1 p 12 mõttes. Kohtu kaalutlusruum kohtuistungi avalikkuse piiramise aluste puhul võib ilmselt küll olla erinev, kuid samas loodetavasti siiski puhtast suvaotsusest lähtuvat kohtuistungi avalikkuse piiramist välistav. Põhiseadusest lähtuv võimalus kuulutada kohtuistung ka osaliselt kinniseks peab igal üksikjuhul ka suunama kohtu selle võimaluse kaalumisele. Rääkides nt kriminaalmenetluse puhul erinevatest kohtuistungi kinniseks kuulutamise alustest võiks märkida järgnevat.
22.1.
Riigi või ärisaladuse või salastatud välisteabe kaitseks. Arvestades kohtumenetluse võistlevuse põhimõtet ja sellega seotud nn kahe toimiku süsteemi (alates 01.09.2011 tuleb kriminaalmenetluses eristada kohtueelse uurimise tulemina kujunevat kriminaaltoimikut ja kohtumenetluste tulemina tekkivat kohtutoimikut), on vähemalt üldmenetluste puhul põhjust väita, et riigisaladuse ja salastatud välisteabe puhul on tegemist väärtustega, millest lähtuvalt kohtuistungi kinniseks kuulutamisel ei peaks kohus ise olema eriti aktiivne, vaid otsustama siin eeskätt prokuröri või menetlusosaliste taotluste alusel. Riigisaladust või salastatud välisteavet kaitsta sooviv kohtuistungi kinniseks muutmise taotlus peab täpselt tuginema riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduses (RSVS) sätestatule. Samas tuleb arvestada, et ka kohtunik on riigisaladusele juurdepääsu õigusega isik ja võib seetõttu vastutada RSVS IV peatükis sätestatud alustel ja korras riigisaladuse kaitse nõuete rikkumise eest. Välistamaks sellist vastutust peaks kohtunik vastava kahtluse tekkimisel ka ise tõstatama küsimuse sellest, kas kohtuistungit ei tuleks mitte riigisaladuse kaitsmise huvides kuulutada kinniseks. Siinjuures ei saa jätta märkimata, et PS § 24 lg-s 3 ei nähta ette võimalust piirata kohtuistungi avalikkust salastatud välisteabe kaitsmise eesmärgil ja kohtuistungi avalikkuse kui kvalifitseeritud seadusereservatsiooniga põhiõiguse riivevõimaluste selline laiendamine on põhiseadusega küsitavas kooskõlas. Põhimõtteliselt ei saa kuidagi olla välistatud ka salastatud välisteabe käsitamine riigisaladuse alaliigina. Paraku on aga RSVS tekstis soovitud väga järjekindlalt neid kahte teineteisest eristada. Veelgi vähem aktiivselt kui riigisaladuse puhul peaks kohus ise ja ilma vastava taotluseta kuulutama istungi kinniseks ärisaladuse kaitsmiseks. Nii äriseadustik kui ka võlaõigusseadus kohustavad küll juhatuse liiget hoidma äriühingu ärisaladust, kuid ärisaladuse mõiste sisu ei ole avatud üheski seaduses. Kohtupraktikas on ärisaladuseks peetud asjaolusid, mis on seotud ettevõtlusega, mida teab piiratud ring isikuid ja mille saladuses hoidmise tahe ettevõtja poolt peab olema kas dokumenteeritud või vähemalt selgelt äratuntav. Seega juhtudel, mil on taotletud kohtuistungi kinniseks kuulutamist, peaks kohus tundma huvi vastava dokumendi või selge äratuntavuse põhjuste vastu. Kinnine kohtuistung võiks ärisaladuse kaitseks olla näidustatud näiteks siis, kui menetletava kuriteoga on ärisaladust kahjustatud ja menetluse avalikkus võiks seda kahju veelgi suurendada, samuti juhtudel, mil näiteks intellektuaalse omandiõiguse väga spetsiifilise rikkumise asjaolude detailne analüüs avalikul kohtuistungil võiks tekitada sedalaadi kuritegude jäljendamise ohu. Selle punkti kommentaaride lõpetuseks võiks ehk loota, et kohtu liigne rangus selle hindamisel, kas vastava saladuse kaitsmiseks on ikka kinnine istung vältimatu, peaks ehk olema välistatud sarjast „Jah härra minister” tuntud Sir Humphrey Appleby väitega, et „see, kes tahab midagi saladuses hoida, peab hoidma saladuses, et tal on saladus, mida hoida”.
22.2.
Kõlbluse või perekonna- või eraelu kaitseks. Erinevalt eelmises punktis märgitust võib kõigi § 12 lg 1 p-s 2 nimetatud kolme väärtuse kaitsmiseks põhimõtteliselt pidada igati näidustatuks ka kohtu aktiivsust. Kohtu initsiatiivi kohtuistungi kinniseks kuulutamisel perekonna- või eraelu kaitseks ei saa aga õigeks pidada juhul, mil konkreetne isik, kelle õigusi sel viisil püütakse kaitsta, soovib kohtuistungi avalikkust. Kõlbluse kaitsesse puutuvalt oleks vist raske eitada, et tänapäeva liberaalsetes tingimustes on siiski keeruline endale ette kujutada kriminaalasja, millest avalikul kohtuistungil rääkimine võiks ühiskonna kõlblust kahjustada. Erialakirjanduses on kõlblusekaitselisel eesmärgil peetud kohtuistungite kinnisust põhjendatuks näiteks siis, kui kohtuistungil on olnud vajadus avaldada laste seksuaalse väärkohtlemise või nekrofiilse käitumise üksikasju.
22.3.
Alaealise huvides. Ilmselt põhjendatult kuulutatakse kohtupraktikas kõige sagedamini kohtuistung kinniseks just alaealise kannatanu ja/või süüdistatava huvides. Juhtudel, mil alaealist süüdistatakse kuriteo toimepanemises koos täisealisega, võib mõistlikku tasakaalu kohtuliku arutamise avalikkuse ja alaealise huvide kaitsmise vahel muu hulgas aidata saavutada ka § 216 lg-st 5 lähtuv võimalus eraldada alaealise kriminaalasi eraldi menetluseks ja siis kaaluda vaid selle asja arutamist kinnisel kohtuistungil.
22.4.
Õigusemõistmise huvides, sealhulgas juhul, kui kohtuistungi avalikkus võib ohustada kohtu või kohtumenetluse poole või tunnistaja julgeolekut. KrMS § 12 lg 1 p-s 4 esitatud täpsustust, et õigusemõistmise huvi kohtuistungi kinniseks kuulutamisel võib seisneda ka (kohtu, kohtumenetluse poole ja tunnistaja) julgeoleku tagamise vajaduses, tuleb pidada igati aktsepteeritavaks. Veelgi enam: pigem peaks suhtuma kriitiliselt kinnise kohtuistungi taotlustesse õigusemõistmise väidetavates huvides kõigil muudel julgeoleku tagamisega mitteseotud kaalutlustel. Seda põhjusel, et üldiselt on ja peaks olema õigusemõistmise huvides just nimelt avalik kohtuistung.
23.
Vastavalt PS § 24 lg-s 4 sätestatule tuleb kohtuotsus kuulutada avalikult, välja arvatud juhud, kui alaealise, abielupoole või kannatanu huvid nõuavad teisiti. Kohtuotsuse kuulutamise all mõistetakse klassikalise arusaama kohaselt selle suulist ettelugemist kohtuniku poolt. Siinjuures tuleb siiski arvestada, et põhiseaduse tasemel kaitsmist vääriv avalikkuse oletatav huvi ühelt poolt kohtumenetluse ja teiselt poolt selle tulemi – kohtuotsuse – vastu on põhimõtteliselt täiesti erinevad. Kohtumenetluse seaduslikkust ja selle kaudu ka hilisema kohtuotsuse legitiimsust saab tagada juba ainuüksi avalikkuse osavõtu võimalikkusega kohtuistungist. Kuid ei avalikkuse osavõtt kohtuotsuse kuulutamisest ega ka sellise osavõtu võimalikkus ei saa enam kohtuotsust mõjustada, sest kuulutatakse valmis kohtuotsus. Ehk teiste sõnadega: kohtuotsuse kuulutamise läbipaistvus ei suurenda ega vähenda kohtuotsuse kvaliteeti. Seetõttu võibki väita, et kohtuotsuse kuulutamise avalikkuse võiks sisuliselt taandada kohtuotsuse avalikkusele teatavaks tegemiseks ilma, et sellise tõlgendusega moonutataks põhiseaduse kõnealuse sätte olemust. Põhimõtteliselt samasugusele seisukohale on asutud ka EIKo 08.12.1983 kohtuasjas Pretto jt vs. Itaalia tehtud otsuses. Eelkirjeldatud arusaamast lähtuvalt on Eesti seadusandja lugenud PS § 24 lg-s 4 sätestatuga kooskõlas olevaks nii klassikalisi kohtuotsuse kuulutamise võimalusi (vt näiteks KrMS § 315) kui ka seda, et kohtuotsus võidakse teatavaks teha kohtukantselei kaudu (vt näiteks TsMS §-d 452 ja 453).
24.
Kuigi kohtuistungi avalikkuse ja kohtuotsuse kuulutamise avalikkuse puhul on tegemist mõnevõrra erinevate kaitsealadega, ei oleks õige kõnealuseid põhimõtteid ka teineteisele vastandada. Pigem tuleks nende kahe põhimõtte seotust käsitleda selliselt, et kui kohtuistungi avalikkust võib piirata PS § 24 lg-s 3 loetletud väärtuste kaitsmise huvides, siis kohtuotsuse kuulutamise avalikkust vastavalt PS § 24 lg-s 4 sisalduvale loetelule tunduvalt piiratuma hulga väärtuste kaitseks. See tähendab, et kinnisele kohtuistungile võib põhimõtteliselt järgneda kohtuotsuse avalik teatavaks tegemine. Kuid samas oleks tõenäoliselt raske põhjendada seda, kui avalik kohtuistung lõpeks nii, et sellele ei järgneks kohtuotsuse avalikku kuulutamist.
25.
Kuna kohtuotsuse avalik kuulutamine on sisuliselt võrdsustatud kohtuotsuse kättesaadavusega avalikkusele, siis peaks PS § 24 lg-s 4 loetletud kohtuotsuse avaliku kuulutamise piiramise piirangud tähendama võimalust, et kohtuotsuste avalikkusele kättesaadavust võidakse piirata alaealise, abielupoole või kannatanu huvides ka pärast seda, kui kohtuotsus on juba kuulutatud. Põhiseaduse ekspertiisi komisjoni aruandes on asutud seisukohale, et „piirata ei tohi kohtuotsuse kättesaadavust, kui selles on nimed asendatud tähtedega. Säärasel juhul kujutab kohtuotsus endast üldiseks kasutamiseks levitatavat informatsiooni põhiseaduse § 44 lg 1 tähenduses”. Tsiteerituga on raske nõustuda, sest alaealise, abielupoole või kannatanu huvi ei pruugi olla tagatud nime asendamisel nimetähtedega, kui kohtuotsuse kontekst võimaldab jätkuvalt isiku identifitseerimist. Seetõttu peaks kohtul, tuginevalt PS § 24 lg-le 4 olema õigus piirata kohtuotsuse kättesaadavust selliselt, et see oleks kättesaadav üksnes menetlusosalistele.
26.
PS § 24 lg 5 sätestab igaühe õiguse tema kohta tehtud otsuse peale edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule. Üldtunnustatud arusaama kohaselt saab nüüdisaegset demokraatlikku kohtusüsteemi üles ehitada vaid astmelisena, tagades selle kaudu kõrgema astme kohtu kontrolli madalama astme kohtu lahendite üle. Kohtukaebeinstantside ja -menetluste vajalikkus on tingitud eeskätt sellest, et kohtunik nii nagu iga teinegi inimene võib eksida. Õiguspoliitiline põhjendus kõlab selliselt, et kuna demokraatlikus ja kohtuvõimu sõltumatust väärtustavas riigis on just kohtu ja ainult kohtu funktsiooniks õigusvaidluste siduvalt lõplik lahendamine, siis peab ka eeskätt kohtusüsteem ise tagama kohtulahendi õigsuse kontrolli. Seetõttu võib PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõigust käsitada ka PS § 15 lg-s 1 ja § 24 lg-s 5 sisalduva kompleksse põhiõiguse – õigusliku konflikti kohtuliku lahendamise õiguse – allsüsteemina.
27.
EIÕK ei sisalda PS § 24 lg-s 5 sätestatuga analoogilist üldist edasikaebeõigust. Küll aga on EIÕK 7. lisaprotokolli art 2 lg-s 1 sätestatud edasikaebeõigus kriminaalasjades. Sama artikli teises lõikes aga nähakse ette, et siseriiklikult võidakse kriminaalasjades edasikaebeõigus jätta tagamata esiteks vähemtähtsate õiguserikkumiste puhul, teiseks siis, kui riigi kõrgeim kohtuinstants oli toiminud esimese astme kohtuna ning lõpuks siis, kui isik oli tunnistatud süüdi tema õigeksmõistmist vaidlustanud kaebuse alusel. Kokkuvõtvalt võib tõdeda, et PS § 24 lg-s 5 sätestatu kohaselt on edasikaebeõiguse esemeline kaitseala tunduvalt laiem võrreldes EIÕK 7. lisaprotokolli art-s 2 sätestatuga.
28.
Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 18.06.2010 otsuses 3-4-1-5-10 asuti varasemat kohtupraktikat korrigeerivalt seisukohale, et PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõigus on käsitatav seadusereservatsioonita põhiõigusena. Kuid sellise kohtupraktika seisukoha eluiga oli lühike: üldkogu 12.04.2011 otsusega nr 3-2-1-62-10 peeti õigeks pöörata edasikaebeõigusalane kohtupraktika tagasi endistele radadele nentides, et edasikaebeõigus on siiski lihtsa seadusereservatsiooniga põhiõigus. Üldkogu selle otsuse p-s 38 on märgitud järgmist: „Põhiseadus, andes igaühele õiguse seadusega sätestatud korras tema kohta tehtud kohtuotsuse peale kõrgemalseisvale kohtule edasi kaevata, näeb seega ette, et seadusega saab edasikaebeõigust piirata. Põhiseaduse § 24 lg 5 annab seadusandjale võimaluse seada edasikaebeõigusele seadusega sätestatud korras nii menetluslikke piiranguid, nagu riigilõivu tasumise kohustus, menetlustähtajad ja kaebuse esitamise kord kui ka materiaalseid piiranguid, välistades mingit liiki (eelkõige korralduslike) lahendite edasikaevatavuse põhiseadusega kooskõlas oleval põhjusel. Sättes väljendatud „seaduses sätestatud korda” ei ole edasikaebeõiguse puhul võimalik eristada seaduses sätestatud „juhtumist”, „alusest” vms ja üldkogu hinnangul ei ole õiguskantsleri pakutud PS § 24 lg 5 komplitseeritud tõlgendus veenev ega realiseeritav. Põhiseaduse § 24 lg-st 5 ei tulene isikute õigust vaidlustada eranditult kõiki kohtulahendeid ning seadusandja on pädev kohtulahendi olemusest lähtuvalt ja mõistlikele põhjendustele tuginevalt edasikaebeõigust diferentseerima (vt ka Riigikohtu 3. juuli 2008. a määrus põhiseaduslikkuse järelevalve asjas nr 3-4-1-10-08, p 10).”
29.
Edasikaebeõiguse esemelise kaitseala piiritlemise üks metodoloogiline probleem seondub küsimusega, mida tuleks mõista kohtuotsuse all PS § 24 lg 5 mõttes.
29.1.
Ühelt poolt tuleks siinjuures terminiga „kohtuotsus” lugeda hõlmatuks kõiki kohtulahendeid (seega nii kohtuotsuseid kitsamas mõtte kui ka kohtumenetluse üksikküsimuste lahendamisel tehtavaid kohtumäärusi: edasikaebeõiguse kaitsealast ei saa põhimõtteliselt a priori jätta välja kõiki kohtumäärusi. Kuid samas, arvestades kohtumääruste hulka, tähendaks nende edasikaebamise võimaluse tagamine kohtuotsuste edasikaebamisega samas mahus tõenäoliselt olulist takistust õigusemõistmise normaalsele funktsioneerimisele. Seetõttu tuleb lugeda täiesti põhjendatuks kohtumääruste oluliselt piiratumat edasikaebekorda (see on erikaebe- ehk määruskaebekord) võrreldes kohtuotsuste edasikaebega.
29.2.
Kuid kas ka kõiki mõeldavaid kohtuotsuseid kitsamas mõttes tuleks edasikaebeõiguse esemelise kaitseala piiritlemisel lugeda võrdseiks? Kas esimese astme kohtu otsus ja selle otsuse peale esitatud kaebust lahendanud teise astme kohtu otsus on käsitletava põhiõiguse esemelise kaitseala piiritlemisel võrdsed suurused? Sellele küsimusele tavatsetakse erialakirjanduses vastata eitavalt, leides, et igal juhul peab isikule olema tagatud edasikaebeõigus tema kohta tehtud esimese kohtuotsuse peale. Edasikaebeõigus kõrgema astme kohtute otsuste peale on aga suuresti siseriikliku menetlusõiguse küsimus. Arvestagem siinjuures sedagi, et PS § 24 lg-s 5 sätestatud võimalus „kaevata kõrgemalseisvale kohtule” tähendab seda, et selle kõrgema kohtu otsus ise ei ole edasikaebeõiguse aspektist teiste kohtuotsustega juba selle poolest võrreldav, et tema suhtes ei ole enam „kõrgemat kohut”.
30.
PS § 24 lg-s 5 sätestatu kohaselt peaks kohtuotsuste edasikaebamine toimuma seadusega sätestatud korras. Puuduvad kindlad rahvusvahelised standardid selle kohta, milline täpselt peaks see edasikaebamise kord olema. Üks võrdlevas menetlusõiguses tuntumaid paradokse on näiteks see, et Saksamaa kohtumenetluses saab apellatsiooni korras vaidlustada üksnes lihtsamates asjades tehtud kohtuotsuseid, samal ajal kui raskemates asjades tehtud kohtuotsustest saab vaidlustada üksnes õiguslikku külge. Eesti kohtumenetluse seaduste kohaselt on edasikaebamise kord järgmine.
30.1.
PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõiguse esemeline kaitseala hõlmab kõigepealt kahtlemata kõiki esimese astme kohtu poolt tehtud kohtuotsuseid. Arvestades seda, et Eestis toimivad esimese astme kohtuna eranditult vaid maakohtud ning halduskohtud, tähendab edasikaebeõigus eeskätt apellatsiooniõigust – seega võimalust kaevata maa- ja linnakohtu otsuste peale ringkonnakohtule. Apellatsioonkaebus Eesti kohtumenetlustes on korraline (jõustumata kohtuotsuse peale); täielik (vaidlustada võidakse nii faktiliste asjaolude tuvastatust, teo või suhete materiaalõiguslikku kvalifikatsiooni kui ka menetlusnormide järgimist); devolutiivne (kaebus esitatakse vaidlustatud lahendi teinud kohtuga võrreldes kõrgemasse kohtuastmesse); suspensiivne (apellatsioonkaebuse esitamine peatab esimese astme kohtu otsuse jõustumise) ja reformaatorlik (kaebust lahendav kohus ei pea kaebuse rahuldamisel kohtuasja alati obligatoorselt alamastme kohtule tagasi saatma, vaid võib ise teha uue lahendi) kohtukaebus.
30.2.
Edasikaebeõiguse esemeline kaitseala hõlmab põhimõtteliselt ka ringkonnakohtu otsuseid, kuid seda üksnes koostoimes PS § 149 lg 1 kolmandas lauses sätestatuga, et Riigikohus vaatab ringkonnakohtu otsuste peale esitatud kaebusi läbi kassatsiooni korras. Menetlusteoorias üldtunnustatud arusaama kohaselt saab kassatsiooni korras vaidlustada üksnes kohtulahendi õiguslikku külge ja Eesti kohtumenetluste seadustikes ongi kooskõlas PS § 149 lg-ga 2 sätestatud, et kassatsioonimenetluse esemeks saab olla üksnes õiguslike küsimuste lahendamine. Oma nimele vaatamata ei ole Eesti kassatsioonimenetlus oma olemuselt mitte kassatoorne (nagu seda on nt vastav menetlus Prantsusmaa kõrgeimas kohtus), vaid reformaatorlik: kassatsioonimenetluse tulemina on Riigikohus pädev ka ise uut otsust tegema. Saksamaal nimetatakse meie kassatsioonimenetlusega sarnast kohtukaebemenetlust pigem revisjonimenetluseks.
Kuna kassatsioonkaebuse mittetäielikkus tähendab mitteõigusliku kaebuse lahendamise keeldu, siis on Riigikohtus vältimatult vajalik selektsioonimehhanism. Kohtute seaduse § 26 lg-st 2 lähtuvalt otsustab Riigikohus tema pädevusse kuuluvate asjade menetlusse võtmise kohtumenetluse seaduses sätestatud alusel vähemalt kolmeliikmelises koosseisus, kusjuures asi võetakse menetlusse, kui selle menetlemist nõuab vähemalt üks riigikohtunik.
30.3.
Eesti kohtumenetluse seadustega sätestatu (ja erialakirjanduses võrdlemisi üldtunnustatult aktsepteeritu) kohaselt tuleb edasikaebeõigusega lugeda hõlmatuks ka teistmismenetlust (ehk uuendamismenetlust). Teistmine on kohtuotsuse jõustumise ja kassatsioonitähtaja möödumise järgselt Riigikohtusse esitatud avalduse alusel küsimuse lahendamine, kas on ilmnenud selline menetlusseaduses loetletud uus asjaolu, mis ei olnud kohtul teada mingi kohtuasja (teistitava kohtuasja) lahendamisel. Jaatava vastuse korral sellele küsimusele tühistab Riigikohus kõik selles asjas tehtud kohtulahendid ja uuendab kohtumenetluse. Teistmismenetluse olemuse kohta tuleks ehk eraldi rõhutada kahte momenti. Esiteks seda, et mingi asjaolu saab tunnistada uueks ja seega teistmisaluseks siis, kui ta ei olnud asja lahendanud kohtul teada. Seega see, kas teadis keegi menetlusosalistest, pole relevantne. Teiseks ei analüüsita teistmismenetluse raames mitte niivõrd seda, kas ja kuidas täpselt on teistitava asja menetlemisel vääralt toimitud. Teistmismenetluse ülesandeks on selgitada, kas kohtuotsuse jõustumise järgselt teistitavas asjas on ilmnenud mingi selline uus ja oluline asjaolu, mis mõjustab ühiskonna õiglustunnet sedavõrd häirivalt, et sunnib kohtuotsuse seadusjõu (ja õigusrahu) põhimõtte taanduma. Põhiõiguste tagamise aspektist tuleb olulisimaks teistmise aluseks pidada seda, kui Riigikohus on põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse korras tunnistanud põhiseadusvastaseks selle õigustloova akti või selle sätte, millele tugines kohtuotsus või -määrus teistetavas kohtuasjas. Siinjuures tuleb aga märkida, et 10.03.2008 tehtud kohtuotsuses 3-3-2-1-07 asus Riigikohtu üldkogu seisukohale, et PSJKS § 58 lg-st 3 tulenevalt ei pruugi siiski kõigil põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluses tehtud kohtuotsused olla automaatselt tagasiulatuva toimega ja järelikult ka mitte kõnealust teistmisalust kujundavad. Tulenevalt teistmismenetluse erakorralisusest tavatsetakse erialakirjanduses lähtuda teistmisaluste ammendatusest ja vältida igati analoogiat kohtuotsuse seadusjõu „murdmiseks”. Käesolevate ridade autori arvamuse kohaselt ei ole Riigikohtu praktikas sellest reeglist siiski kinni peetud ja on teistmisaluseid loodud sisuliselt analoogia korras ilma, et seadusandja mõttest lähtuvalt oleks saanud teistmisaluse olemasolust rääkida (vt näiteks RKÜK otsuses 3-1-2-1-00 ja RKKK otsus 3-1-2-4-09 ). On põhjust arvata, et diskussioonid teistmisaluste ja teistmismenetluse olemuse teemadel ei ole Eestis veel lõppenud. Seda kinnitab ka Riigikohtu üldkogu värske otsus 3-1-2-2-11, millega „loodi” täiesti uus ja vägagi kasuistlik teistmisalus. Käesolevate ridade autor ei ole pidanud Riigikohtu aktiivsust teistmisaluste loomis küsimuses põhjendatuks ja on eriarvamuses nimetatud kohtuotsuse juurde asunud seisukohale, et selle kohtuasja probleem oleks tulnud lahendada individuaalse konstitutsioonilise kaebe menetluse abil. piiritlemiseks Eesti kriminaalmenetluse kontekstis ei ole veel lõppenud.
30.4.
Nagu eelnevalt märgitud, ei saa edasikaebeõiguse kaitsealast päriselt välja jätta ka kohtumenetluse üksikküsimuste lahendamisel tehtavaid kohtumäärusi. Kuid üldtunnustatud seisukoha kohaselt ei ole edasikaebeõiguse olemusest tulenevalt vajalik ja kohtumääruste hulka arvestades ka mitte võimalik tagada riigis absoluutset erikaebe ehk määruskaebe võimalust (s.o kohtumääruste edasikaebe võimalust). Põhimõtteliselt on võimalik erikaebesüsteemi üles ehitada kahte moodi. Esimene võimalus on see, et seaduses loetletakse kohtumäärused, mis on erandkorras iseseisvalt (seega lahus kohtuasjast kui tervikust) erikaebekorras vaidlustatavad. Kõiki ülejäänud kohtumäärusi aga ei võimaldata vaidlustada mitte iseseisvalt, vaid kohtuasja kui terviku suhtes tehtud kohtuotsuse vaidlustamisel näiteks apellatsiooni- või kassatsioonikorras. Põhimõtteliselt just selline erikaebesüsteem kehtib tsiviil- ja halduskohtumenetluses. TsMS § 660 lg 1 kohaselt võib menetlusosaline esitada maakohtu määruse peale määruskaebuse, kui konkreetset liiki määruse vaidlustamine on seaduses ette nähtud või kui määrus takistab asja menetlust. Kriminaalmenetluse seadustiku 15. peatüki konstrueerimisel on aga lähtutud kõigi kohtumääruste edasikaebamise põhimõttelisest võimalikkusest ja seaduses (KrMS § 385) on loetletud need määruskaebused, mida erikaebe korras vaidlustada ei saa. Edasikaebeõiguse põhiseadusliku tagatuse problemaatikat kohtumääruste vaidlustamisel on vaetud põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse raames tehtud Riigikohtu lahendeis 3-4-1-20-07; 3-4-1-10-08 ja 3-4-1-18-11.
31.
De lege lata puudub Eestis nn suur individuaalne põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetlus. Järelikult ametlikult nagu ei saaks edasikaebeõigus sellele menetlusele ka laieneda. Mõneti paradoksaalne on aga see, et põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse praktikas ühe legendaarseima – nn Brusilovi lahendiga ( 3-1-3-10-02) Riigikohus lõi konstitutsioonilise kaebe menetluse. Veelgi paradoksalsem on aga see, et pärast enda kõnealust loometööd on Riigikohus selle loodu kohe unustanud ega ole enam kordagi lugenud vastuvõetavaks individuaalseid konstitutsioonilisi kaebusi.
32.
Kooskõlas PS § 3 lg 1 teise lausega tuleb PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõiguse esemelise kaitsealaga ilmselt lugeda hõlmatuks ka Euroopa Inimõiguste Kohtu poole pöördumise võimalust. Eripära on siin aga selles, et ei vaidlustata enam mitte niivõrd ja mitte esmajoones mingit kohtulahendit, vaid pigem Eesti riigi kui terviku poolt inimõiguste tagatust.