Kollase liblika tiivad
päikesesärä päevadesse toovad,
kirjatud liblika tiivad
seiklusi päevadesse loovad,
liblikad helesiniste tiibadega
soove ja unistusi täide viivad ...
Marianne
24.06.2021.a
Päevast päeva hülgab inimene ise ennast. Nii palju on tema elus valitud olemisi, ütlemisi ja tegemisi selle jaoks, et saada enesele tähelepanu. Inimene vajab tähelepanu, et saada enesele võimalus olla ilusam, parem, õigem jne. Kuid ükski tähelepanu ei jää kestma, sest selles ei ole kunagi, midagi püsivat. Tähelepanu ei toida, sest hoolimata oma kõigist ponnistustest, ei suuda inimene tagada enese jaoks selle õigena olemist, suurust ega kvaliteeti. Olles tähelepanust sõltuvuses ei piisa inimestele kunagi ainult ühest piisast – iseendast.
Sõltlastena ei täida teda ka kogu Maailm, täis tähelepanu, sest saades tunda enesele pööratud silmi, kardab inimene seda kaotada. Seega on, kuid ei ole. On teadmine, et see hetk ei jää kestma ja sellest tulenevalt teeb inimene kõik endast oleneva, et jätkata tähelepanu äratamist ja hoida ennast, eristuvalt nähtavana, silmade vaateväljas.
Inimene on tähelepanunäljas, sest ta on suunanud iseenda fookuse Maailma – ta toidab Maailma, püüdes olla vajalik, õige ja meeldiv nende jaoks, kes on temast väljaspool olemas. Need teised seal, saavad inimest näha ja vaadata ning seega suurendada tema väärtust, muuta ja luua inimese elu ning anda vajamineva. Sellest tulenevalt on tema jaoks need teised väärtuslikumad, kui tema ise.
Inimene ei näe enese väärtust, sest ta usub end tegevat vigu ja valena olevana. Inimene hülgab ise ennast, kui ta leiutab enesele põhjusi ja sunnib ennast olema ja tegema seda, mida ja kuidas tema peab tegema ja millisena olema, et püüda enesele vaatajad. Inimene saadab ennast Maailma ja sunnib end olema õige. Olema selline, kes on õige kõigile neile, kes kusagil olemas olles saavad ja võivad teda tähelepanna.
Inimene ei kuula ise ennast. Inimene ei austa ise ennast. Inimene ei armasta ise ennast. Inimene ei luba enesel olla iseendana, sest selline olemine ei pruugi olla õige ega tuua tulu. Sellest tulenevalt vaatab ja hindab inimene iseennast kõrvalt - millisena paistab ta väljast, kas ta on huvitav, eristuv, hästi ja moekalt riietatud, piisvalt õigete vormide ja mõõtmetega, andekas, eeskujulik, hea jne. Need kõik on erinevad mõõdupuud, mis määravad õigena või valena olemise ja peaksid tagama või takistavad soovitu kättesaamise.
Inimene usub, et ennast valena tundes peab ta end muutma, ära parandama, et mitte olla see, millisena ta on, vaid püüdma olla selline, millisena peab olema. Inimene ise ei jäta iseendale vabadust ega vabana olemist – loomist. Inimese ees on kujundid, eeskujud sellisest olemisest, mis toovad tulu ja edu. Need on teiste lood, mis terendavad silmapiiril, kui kättesaamatud sinilinnud. Inimene ei saa teha neid enese omadeks, sest see tema, kes seal väljas, teistele nähtaval on, ei ole tema ise, vaid näitleja, kes kasutab oma ülesannete täitmiseks erinevaid tundeid, et olla ja näida ning just sellepärast tunnebki ta iseennast hüljatuna – oma enese ehe olemus on olemise asemel näitleja – tähelepanu püüdja.
Mis on see miski, inimene sees, mis vajab ja seega otsib jätkuvalt tähelepanu? Milline vajadus on kasvanud nii suureks, et see varjutab ja kirjutab üle kõik ülejäänu nii, et inimene ei saa ise sellest enam arugi? See on inimese uskumus, et tema ise ei saa olla iseenda ja oma elu looja, sest tema tahab rohkem ja kohe ning ilma segavate tunneteta tunda ennast hästi. Maailmas on olemas need teised, suured ja võimsad, kes saavad anda ja jagada, ilma nendeta ollakse kübe.
Inimene on ise ennast avanud, et püüda kinni kõik väljastpoolt tulev õige ja vajalik. Inimene on haavatav, sest ulatab iseenda, kui vahetuskauba Maailmale, et toita neid silmi, kes võivad vaadata. Inimene on sulgenud ennast iseendale ja on näljas – talle ei piisa ühest piisast – iseendast, kuid Maailm ei kustuta tema janu. Maailm ei näe kulisside taha – inimene ei ole avanud iseennast iseendale – valinud olla iseenda looja ise endana.
Marianne
23.06.2021.a
Otsin omanikku -
seda, kes hoiaks,
kuid ei jätaks,
seda, kes vajaks,
kuid ei hülgaks.
Olen olnud
justkui ühe
ja ka teise oma.
Olen ise ennast
välja pakkunud
ja vahel ka müünud,
kuid ikka ja jälle,
omanikku kaotades,
olen üksinda jäänud.
Olen olnud hea,
püüdnud olla parim,
kuid see ei loe,
sest saadav
ei jää püsima,
jääb vajaminev
kätte saamata -
olen koduta,
sest olen hüljatud.
Seisan Maailma ristteedel,
olen eneses kurbusest märg,
kannan kaelas silti -
Mina otsin omanikku.
Ennast hüljatuna tundes,
vajan enesele seda,
kelle oma olla.
Ometi ei saa
mind keegi teine
kunagi ega kuidagi
omada.
Olen iseenda oma
ja nii ei saa
mind keegi teine
ka hüljata,
kuid ennast
hüljatuna tundes
olen ise ennast,
üksinda jättes,
taaskord hüljanud.
Ise ennast hüljates
saatsin enese,
kui toast välja -
mina ja otsi,
enesele omanik leia.
Otsi üles see,
kes Sind tahab
kui tema jaoks
oled õige.
Leia üles see,
kes Sind vajab,
kui oled õige.
Kas see tähendab,
et hülgamise põhjus
oli tõesti see,
et olin iseenda jaoks vale
ja see tähendab,
et ka mina ise
ei saa iseennast
omada -
olen vaba olema ...
Marianne
22.06.2021.a
Olen ebakindel,
sest mina ise
ei ole eneses kindel -
mina võin olla vale,
kuid olla ka õige -
ise mina ei tea,
millisena tundun,
välja teistele paistan.
Olen nii,
nagu olla valin,
kuid puudub peegel -
see küll on,
kuid pilt ei räägi -
peeglil ees
on pokerface.
Sellest ei loe,
midagi välja,
sest mul puudub
teisest kogemus
ja seega ma ei tea,
kas minu olemas olemisel
on teise silmis
mingigi väärtus.
Mis hirm see on -
kaalukauss on langenud
võin olla või mitte olla,
selles vahet ei ole,
sest enam see ei loe -
otsus on tehtud
ja mina ise
ei saa seda muuta.
Mina ei näe ega kuule
teise valitud näo taha -
mina ise järeldan,
mina ise olen otsuse teinud
ja ära valinud -
olin iseendana olles
taas vale olnud,
sest teisiti valinuna
oleks võinud
kõik teisiti olla.
Marianne
21.06.2021.a
Hülgamise hirm on see hirm, millega iga inimene on mingis oma aja hetkes kokku puutunud. See on hirm kaotada enese jaoks see võimalus, läbi mille saadakse see, mida vajatakse enese alles olemise jaoks – vajadused täidetakse, lahendused leitakse, tunded lahustatakse. See on hirm kaotada võimalus, kui võluvõti, mis muudab Maailma tagasi õigeks ja heaks – annab tagasi hea olemise.
Inimene kogeb hülgamist sõnade ja tegude kaudu. See juhtub siis, kui need ei ole ühesed – ühel pool on, kuid teisal ei ole. Inimene lubas sõnade järgi endal uskuda, et tema on hoitud, kuid siis kaotas oma usu tegude järgi või juhtus see vastupidi või eile oli olemas, kuid täna enam mitte. Inimene uskus, sest talle lubati, kuid koges hülgamist, sest näiliselt olemas olevat ei olnud olevas hetkes olemas.
Hülgamine tähendab, et seistakse enese jaoks nähtavalt ja tuntavalt üksinda ning eraldi. Selline kogemus kinnitab inimese uskumust, et tema olemas olemine ei ole oluline. Sel hetkel avaneb pimedus, mis haarab inimese endasse ja inimene ei tea, kas sellel on olemas äär ja kas tema leiab selle üles. Inimene ei tea, kas selline tunne jääb kestma nii, et tema ongi jäävalt.
Mina olen hüljatud – on inimese uskumus, mis kestab. See lause on kui kinnitus, mis saab üha uue ja uue kinnitava korduse. Mina olen, Mina olin – mina tundsin ... . Mina tundsin - ei tähenda jäävust, vaid ühte hetke, valitud võimalust teiste hulgast. Mina olen - on otsus, mida inimene kannab enesega kaasas ja ta loob üha uusi olukordi, et saada enesele selle kohane kinnitus. Kuidas nii? Inimese poolt valitud vaatenurk andis ja annab just sellest nurgast lähtuva tähenduse kõigele, mis seostub hülgamise ja hoidmisega. Inimesel on ees kui prillid ja kasutada sõnadest märksõnad, mis näitavad talle tõde st tõestavad oma uskumust. Inimene ei vali, kuidas on või veel võiks olla – otsus on juba olemas ja see kehtib.
Lapse Maailm puruneb kildudeks sel hetkel, kui ta tajub end olevat see, kes ta oma hirmus kardab tõeks saavat – Mina olen ... - tundub nii lõplik ja jääv. Tundega üksi jäämine, tundes olemine, tundena väljendumine – laps ei leia sellest teed välja, sest see on Mina Olen. Laps ei tea ega tee vahet oma tundel ja iseendal – on tundemina ja on mina. Laps ise valis olla, kuid ta ei tea seda, et tema on oma tunde autor ja temal endal on võimalus valida ja vahetada oma olemist. Küsides iseendalt – Miks mina valisin olla hüljatud? Mida see minule annab? Mida hüljatuna olemine väljendab ja tähendab?
Nimeta mälestused, hämaras minevikus, on kui sisemised paised, milles on ühest väikesest killust alguse saanud kääriv protsess. Suletud ruumi suletud sisemine pinge kasvab järjest tugevamaks. Kontsetratsioon – tähelepanu keskendumine ühele ja selle osa kaal kasvab teistega võrreldes, et ühel hetkel lõhkeda ja välja purskuda st puhastuda. See on võimas protsess, milles on koos segadus ja häiritus ning kõik kohad on täis ära olnud aega – enese tugevat tunnet täis. Selles hetkes on - Mina olen ... - suurem, kuis see mina, keda inimene teab ennast olevat. Tunnete segadusest saab tundesõgedus.
Hoidmine ei tähenda seda, et alati on olemas st pidevat nähtavat kinnitust oma uskumusele. Hülgamist kogenud lapses on hirm, et temale olulist teist ei ole tema jaoks olemas ja seega ta ei saa seda, mida vajab. Sellest tulenevalt vajab ta, oma hirmu tundes, kohe ja nähtavat kinnitust, et ta on hoitud. Laps vajab tagasi turvatunnet, et tema olemine loeb ja seega on ta oluline st ta saab selle, mida vajab, sel hetkel, kui tema tunneb vajadust ja väljendab oma soovi.
Laps valib enese aitamiseks jonni ja solvumise – Mina tahan! Mina pean! Laps valib selle lahenduse, mis peaks tagama soovitud tulemuse. Ta teeb oma valiku eakohase oskuse, kord juba töötanud lahenduse järgi või kordab pealt nähtud võimalust. Jonniv ja solvunud laps astub eraldi, et ta oleks nähtav ja väljendab oma ohvrina olemist nii, et vanem tunneks ennast süüdlasena ning tuleks ja teeks lapse Maailma korda.
Sellist kogemust omav suureks kasvanud inimene ongi jäänud enese sisse üksinda. Kogemus tänases viib ta, läbi oma mälestuste, tagasi aega, mil ta eraldi astumise otsuse tegi. Seega näeb ja tunneb ta ennast endiselt eraldi olevana ja valib tänases ajas sama lahenduse, et ükskord ometi leida lahendav lahendus ja laps saaks ära olnud ajas eraldi olemise ära lõpetada.
Täiskasvanu mõistab, et on olemas erinevad vastused, olukorrad ja hetked, sest võimalusi on palju ja nende valimine ei tähenda hülgamist ja kindlasti hüljatuna olemist, vaid inimeste erinevaid vaatenurki ja eneste tundeid. Kui küsimise, st vajaduse, peale ei saada soovitut, siis on võimalik astuda oma järgmine samm ja otsida teist teed. Küsimus on selles, kas küsitu/ oodatu on vajaduse täitmiseks või edasi viiva tee toetuseks? Vajaduse täitmist otsides jääb inimene kinni sinna, kus ta usub endal olevat õigus või nähtav võimalus saada. Seega oodatakse ning otsitakse lahendust, kuidas potentsiaalset vajamineva andjat andma panna. Edasi minemiseks peab suutma teist inimest muuta/ mõjutada/ sundida – jonniva ja solvunud lapse lahendused sünnivad selle eesmärgi täitmiseks.
Kui inimene mõistab, et tema on iseenda autor ja lahendused on tema enese valida, siis ta ei jäta ennast kinni aega ja kohta, kus tee lõppeb seisva seinaga, vaid otsib ja valib ise oma tee läbi iseenda – Maailm on võimalusi ja lahendusi täis. Inimene ei karda enam kaotust st kaotada seda võimalust, mille leidis ja nüüd justkui omades proovib erineval moel sealt enesele vajaminevat saada. Laps ootab senikaua, kuni tema saab, sest ta peab saama vajamineva, siis ta ei ole hüljatud.
Inimesel on vabadus olla ja valida, sest ei ole olemas ainult üks võimalus, vaid neid on lõppematu arv ja need saavad nähtvaks, kui lasta lahti oma hirmudest – Mina olen ... ja seega pean ..., et enam ei oleks ... . Kellegi teise käes ei ole enda olemist ja nimetamist muutvaid võluvõtmeid. Ootuses oodates on mõistmine – mitte keegi ei tule ära päästma ja hülgamine kestab. Laps ei saa ega oska iseennast aidata, sest tema lahendused tulevad läbi teiste.
Ära olnud ajas seisev ja solvunud laps, ootab vabandust, lohutust, tasu selle eest, et tema on pidanud ootama. Laps on oodanud, sest tema vajab oma olemise lõpetamiseks, enese tähenduse ja mõõdupuu järgi, märguannet, mis annab talle kinnituse, et teda on mõistetud ja nii enam ei tehta – enam teda ei hüljata.
Kui palju mälestusi, kui palju ootamisi tuleb läbida veel enne, kui inimene jõuab tagasi algusesse. Kõik need enese sisse salvestunud hetked, kannavad hülgamise hirmu st hüljatuna olemist – see on tume ja eneses hoidev hirm. Hirmul laps on kibestunud suur inimene, sest Maailm ei oota teda kunagi järgi st ei paranda vana viga ära. Kuid laps ise ei astu kaasa st ise vastutades omal teel, sest ta ei ole veel valmis selle jaoks.
Ei saa kaotada seda, mida olemas ei ole, kuid ometi hülgamise hirmuga ühes elades kogetakse üha uuesti kaotust – olen hüljatud. See on oma enese usu, et ollakse hoitud, kaotus, sest ise vahetatakse see välja – olen/ ei ole – usun/ ei usu. Kui on nii, siis ollakse, kui naa, siis ei olda. Uskumisi omav inimene ei seisa jalad kindlalt maas – ta ei ole vastuvõtnud teadmist – tema on hoitud, sest tema on olemas ja seega on kõik võimalik – inimene ise loob oma reaalsuse.
Otsi üles, see ootama jäänud laps iseendas ja läbi avanenud mälestuste astu tema juurde. Nüüd, ise ennast mõistes, hoia ja soojenda last st iseennast ja sulata enese otsus. Seejärel, ühes ning ühte kõndides, kasva tänasesse päeva. Sina oled üks ja valmis tegema oma järgmist sammu oma teel – tee see nüüd ja ära olnud aeg lahustub olematusesse.
Marianne
20.06.2021.a
Kastepiisas Maailm on peidus, kuid vahel ei kustuta ühe inimese janu ka terve ookeani täis vett. Läksin teele – lõin ürituse – hommik rannal. Liikumine, liigutamine, eneses olemine, helid ja vaikus. Tahtsin teha ja nagu ei tahtnud ka. Teised kusagil tegid ja vist sellepärast tundsin vajadust luua. Oli hirm, et kordub ära olnud aeg. Tullakse, kuid ei tulda tagasi. Tullakse, kuid mina ei kõneta ega puuduta. Jään üksi, ümber vaikus ja tühjus. Sõites mõtlesin endamisi, et parem, kui kedagi ei tulegi, siis ei pea kogema ega tundma – sest ükskõik, mis on või ei ole – mina olen ikka Mina. Justkui see määraks kõik juba ette ära ja oleksin juba enne algust kaotanud.
Ühed juba olid rannal ega lasknud ennast segada, kuid kedagi ei tulnud juurde. Jäid luiged, mina ja loodus. Tegin seda, mida tavaliselt teen – oma päevase rutiini – keha liigutamine ja ühes sellega ajas kõndimine. Alustasin enese harutamist. Mõistsin, et ei mõista veel kõike ja enesele öeldes – Küll tuleb koht ja aeg, mil näidatakse ja ma saan vajamineva kogemuse – avasin värava ja kogemus tuli.
Tulin rannast ja oli see aeg, mil noorem poeg läks kõrvaltänava kirbukapäevale omi asju müüma. Läksin kaasa, et aidata tal ennast sisse seada ja asjad laiali laotada. Seal olid inimesed. Mina tundsin neid – me olime kohtunud. Seal olid inimesed, kes olid, kunagi varem, minule vastu naeratanud ja öelnud toetavaid ja huvitunud sõnu, kuid siis oli tulnud hetk, milles nägin, et neile saadetud kirjad olid kohanud vaikust ja neid polnud avatudki. Olin küsinud küsimusi, et saada vajalikku infot ja ei teinud seda ainult endale, vaid kõigile mõeldud ürituste korraldamise jaoks. Info oli see miski, mis oli justkui kõigi oma, kuid minuga seda ei jagatud – need olid muuseumi lood, mille jagunemise tee peal seisid vaikivad inimesed ees.
Keerasin rattaga õuele ja seal tõstis üks naine pea ning naeratas minule. Tema taga, natukene eemal, seisis teine ja ka tema nägu säras lahkusest. Need olid nemad, kes olid olnud ja nüüd nemad olid. Korraga olin kaoses. Mind valdas paanika. Ma ei teadnud, mida teha ja kuhu minna. Ma ei olnud valmis inimestega kohtuma ega koos olema. Tegin ära selle, mis vaja ja sõitsin koju tagasi. Olin kokku varisemas, midagi oli nii sügavalt avanenud, et olin enese sisse vajunud. Minu seest vallandusid hääled, pisarad voolasid ja ma olin tunne või tunded, kuid ma ei teadnud – miks ja mis nimeline?
... Nii raske on lahti lasta kaotusest – Mina ei saa või Minul ei ole. See on tunnete Mina, mis vajab tundeid. See Mina, mis tahab tunda, sest on valitud vaatenurk – Mina kaotan, Mina kaotasin – olen kaotanud. See on häbi, et ebaõnnestusin ja seda nähti. Hirm, et teisiti ei saa ega oska ja kõik kordub. Viha, sest pean olema ja oma elu elama - mina olen mina. Kurbus, et lohutada ja hoida ise ennast. Kadedus, sest on nähtavalt olemas teised, kelle võite enda kaotusega võrrelda. Tõusevad süüdistused, sest olen ohver.
See on vana ja juba sissetallatud rada. Mina ei loo sellel kõndides enamat, vaid kordan vana. On laused, mis kordavad korduvalt kordunut. Kui alustan, siis kusagil libisen taas vana teele ja tunnen ennast halvasti, sest mina olen sama vana jama. Ma ei mängi ega vaata ringi, et olla, vaid kardan olemist, sest see tähendab tundmist.
Tõmban ise vana aja kaasa ja ühte. Kui teaksin vastust küsimusele – Miks? Kui oleks olemas täpne põhjus toimuvale ja selge seletus, mis näitaks kogu loo ära, siis mul oleks olemas tee ja teaksin ning saaksin otsustada, mida teha, muuta, kuidas astuda. Kuid minul ei ole ja seega olen segaduses.
Teiste olemas olemine, teiste olemas olu, on see, miks mina ei saa – järelikult pean olema üksi ja seega olengi üksinda, sest teistega ühes olles oleksin valvel ja hirmul või avatuna olles saaksin haiget. See on kunagine otsus – olen üksi, eraldi ja väljas – seega annan ja loon enesele võimalusi, kuidas seda otsust täita.
Ometi lähen uuesti ja uuesti teele, et olla ühes, sest minu sees on igatsus koos olemise järele, kuid selle peal on uskumusest tulenev otsus. Mina olen mina edasi ka siis, kui aeg on läinud edasi ja ma võin tunda uuesti – seega – üksi olemine on ainus lahendus. Miks kardan tunda, mida ma kartsin tunda? Eraldi seismine, üksi olemine. Mis on see, mille kaotasin – usu endasse – kaotasin usu iseendasse, kui imesse.
On vajadus olla koos, kuid kas ükskõik, mis tingimustel või minu poolt etteloetud punktide järgi? Kui lähen ära, siis ei saa minna tagasi – kui ei ole ... , siis ei saa ... . Valed on ümberringi - lahkelt naeratades on võetud vastu, kuid seejärel, tegelikkuses – hüljatakse. Ma ei tea, mis ja miks on õige. Sõnad ja pildid ei lähe kokku. Minu sees on paanika. Mul ei ole kohta, kuhu minna. Olen maha jäänud. Olen jäätanud ise enda.
Ma tulin ja Sina naeratasid vastu nii nagu oleksin olnud oodatud ja Sina tundnud rõõmu selle üle, et saame koos olla. Kuid Sinu naeratav nägu oli kui hoop. Minus tõusis paaniline vajadus põgeneda ja pugeda peitu, sest eile olid Sinul teise plaanid ja teod. Mina ei saa Sind uskuda. Mina ei või Sinuga koos olla, sest olen haavatud. Sina ei hoidnud mind siis, kui Sind vajasin. Sina muutud ja muudad ise ennast. Sina ei näi täna sellisena nagu olid eile ja ma ei tea, millisena valid olla homme.
Tuleb ära põgeneda valede juurest. Ma ei jaksa enam, olen väsinud vastu võitlemast ja ennast kaitsmast. Ma olen nii väsinud ja katki. Ma ei julge välja minna, et kohtuda nägude ja sõnadega. Ma olen nii vale, sest ma tunnen valesti. Ma olen, teen ja elan nii valesti. Minust jäävad määritud jäljed teele. Tahan ära lõpetada, sest see etendus siin, ei ole üldsegi hea. See teeb minule haiget – mina ise teen oma tunnetega iseendale haiget.
Kas see on uskumus või teadmine, et kui ei oleks, siis polekski vahet. Ega vist ei olegi – see on minu tee ja valikud sellel. Kaob jõud ja mõte, tiivad ei kanna – on paigalseis. Olen avatud ära olnud aega ega mõista ise ennast. Sina oled alles laps – ütleb Aeg. Mis on see, mis räägib läbi teise? Millist osa too teine etendab?
Kui mina ei saaks seda, mida vajan, kui mul ei oleks lootust kinni püüda seda, mida vajan – oma eesmärki, kas ma siis üldse teeksin või valiksin teisiti? Kui vastan – ei – siis ei ole see minu tee, kuid ometi kõnnin sellel, seltsiks tunded ja vajadused. Kui vastan - ja – siis olen vaba looma, sest ei karda kaotusi. Minus on hirm teiste muutlikuse ees. Minul ei ole kindlat pinda, millele toetuda ega vastuseid ja sellest sünnib paanika. Olen valgusevihus ja selles hetkes ei ole mul kaitset.
Marianne
19.06.2021.a
Silmad avan -
taas on hommik,
kätte Maailma võtan
ja selle sisse sukeldun.
Midagi ei ole muutunud,
sest ikka veel,
on kõik selle Maailma sees,
haigelt tegevalt,
endine.
Ikka veel
tuleb enese
eest ja pärast
võidelda -
ma ei ole nähtav
ega meeles.
Ei ole jälgijaid
ega kaasaelajaid -
on sigin ja sagin
ja toimetused,
kuid minu ümber
säilib vaikus.
Maailm on ilma minuta
liikumist jätkanud -
ei ole oodatud
ega seltsi vajatud -
olen või ei ole -
vahet ei ole.
Kedagi ei ole ootamas,
et ühist kõndi jätkata,
kedagi ei ole vajamas,
et sõnu vahetada,
kedagi ei ole kutseid lähetamas,
et kokku saada päris elus.
On uued pildid,
mida vaadata,
on uued teemad,
millest rääkida,
on uued lood,
millele kaasa elada.
Olen maha
või välja jäänud -
Maailm on nähtavalt
edasi liikunud.
Minu poolt jäetud jäljed
on seljataha jäänud -
ust avades selgus -
mind ei olnud oodatud.
Eilset justkui poleks olnudki -
taas tuleb alata uuesti,
jagada oma lood,
kirjutada oma tekstid,
üles panna pildid -
et olla nähtav,
et olla ühes,
et olla voos -
FB Maailmas koos.
Nii kergelt tuleb üksindus
ja temaga ühes kurbus -
on olemas päris elu
ja on olemas virtuaalsus -
mina olen ja elan
kahes Maailmas korraga,
kuid väga raske
on neid ühendada.
Taas on hommik -
silmad avan,
Maailma kätte võtan
ja selle sisse sukeldun -
mõistetamatu kordus -
uus hommik
tähendab tunde äratust -
kuid, millal mina ise
tegelikult üles ärkan ...
Marianne
17.06.2021.a
Edasine on üsna tavaline inimeste argipäev. Selline lugu kordub kohtades, kus inimesed on koos ja millegi põhjal kutsuvad oma koos olemist nimega Meie. See Meie võiks või peaks olema turvaline sadam, parim paik Maailmas, kus ühes koos olla. Kuid tegelikkuses võib ja saab see olla koht, kus tehakse teineteisele kõige valusamalt haiget. Meie on see, kus ollakse teineteise jaoks õiged või valed.
Minu sees on avatud tunne, millega tegelen ja siis tuleb kusagilt keegi ja astub oma avatud tundega ligi. Kuidas nüüd olla ning valida? Kuidas reageerida õieti või jätta üldse reageerimata st jätta oma tunded kõrvale? Miks teise tunne on õigem ja temale on lubatud sellisena olla ja minu vastu ennast põrgatada? Tahan vaikust ja rahu – vajan oma hetke, milles iseenda tunnet vaigistada.
Selle asemel tuleb sõda – enesekaitseks valitud vihad põrkuvad, käib lahing, mille võidab see, kes suudab teist, oma üleolekuga, vaigistada. Peale jääb see, kes jaksab teist oma tunde tahtmist täitma panna. Mõlemad töötavad täie jõuga, võitlevad teise vastu ja enese eest. Avatud tunded, abitud inimesed iseennast kaitsmas, enese eest võitlemas. Kust leida aega ja oskust, et tundena avatuna olles mitte reageerida vastu ega pihta ja lõpetada enese valena loomine?
Minul oli tee, millel kõndida ja siis tuli too teine ja takistas. Mina ei võtnud aega, et peatuda ja oma tundest kõrvale astudes olla, et kuulata ja mõista. Mina olin olnud enese jaoks tunne, sest minul, minu sees, oli mind segav elav tunne. Tahtsin teise juurest ära või seda, et tema läheks ära, sest minul oli vaja eneses pooleli olev lõpetada st teha midagi, mida pidin tegema, et tunne vaikiks. Mina ei lahustanud ega vabastanud tunnet, sest mina ei kuulanud ega mõistnud ise ennast – valisin kustutamise ja sel ajal tuli teine ja segas – tema ei lasknud minul mind ennast ära päästa.
Olin Mina ja siis pidin korraga olema Sina ja Mina, millest sündis Meie – kellelgi teisel oli õigus minule ja minul oli kohustus teise ees. Just sellepärast teine ootas, et mina aitaksin ja toetaksin teda – looksin tema jaoks turvalise ja õige Meie, kus tema saaks, tundena olles, oma tundest vabaneda. Mina olin vale, kuna mina ei olnud õige – teine ei saanud minu käest abi, sest mina ei aidanud teisel leida, tema jaoks, õiget lahendust. Seega - mina petsin ja jätsin. Järelikult - mina hülgasin.
Taas kord hülgamist kogedes, oli teisel juba olemas muster - „Sind ei ole olemas minu Mina jaoks ega pärast. Sina oled, sest pead, kuigi tegelikult Sina ei taha.” Hülgamise hirmu käes olles tajus teine end üksinda olevat ja otsustas, mida ja kuidas enesekaitseks valida – ta lõi seina Meie sisse, iseenda ja teise vahele, et ei oleks Meie, vaid haiget saanud Mina ja vale Sina.
Koos olevad, koos elavad inimesed, kes justkui peaksid teine teise jaoks õigetena olemas olema, kuid osutuvad jätkuvalt valedeks. Inimestes avanenud tunded ootavad/ vajavad aega, et leida valitud lahendus ja inimesed soovivad/ peavad iseennast aitama, sest vaja on edasi elada – järgmisesse hetke jõuda ja nii tuleb oma tundest välja rabeleda. Teine ja tema olemas olemine segab ja häirib. „Mina ei taha olla Meie, mis ei arvesta minuga. Minul on õigus oma tundele – see on Minu Oma st tundena olles olen see Mina. Ma ei lähe sinna, kus on ega ole koos nendega, kes on minu jaoks valed – nemad ei ole õiged, sest minu Mina ei ole nendega ühes olles hoitud.”
Tegelikkuses võib tunnete võitlust, kui pilti, vaadata kõrvalt nii nagu Hot Shots filmis olevat stseeni, kus presidendid joovad, kuid nende varjud võitlevad seinal. Inimesed ei teadvusta, mida ja miks nad on tegemas. Inimesed vajavad abi, tuge ja hoidmist – enesena olemise jaoks – tunde olemas olemise mõistmise jaoks. On valed ja on õiged inimesed. On valena ja on õigena olemised. On otsused, mis ajas peavad ja määravad. Just nii sünnivad lood, mis jäävad alles - need on elavad mälestused inimeste sees. Need mälestused ootavad oma aega, et avada minevik ja luua iseendale olevik.
Marianne
16.06.2021.a
Olen vale ja jäängi valeks, sest üks ütles ja teised kordavad järgi – iseenda väljendusviis on vale. Miks ma ei või olla selline nagu olen – reageerida nii nagu seda seisatumata teen. Kuid, justkui tegelikult ei valikski ise, vaid tantsiks joonises, mis enese ette laotatud. Ärkavad ja korduvad need kohad, kus kunagi otsustasin ära - „Mina olen vale!” Edasi minev tee läheb neist läbi ja seega astun ning loon ennast enese jaoks. Taas kordan selleks, et märgata ja ärgata üles.
Kuid veel enne, kui ärkan, ma tunnen ja näen tagasi läbi kõikide nende hetkede ja seda kõike koos on tõeliselt palju üheaegselt kogeda. Olen tundena ja enese tundes olles, olen abitu – mina ei taha. Teen järgmise otsuse - „Kui olin, siis olengi st jäängi”. On soov lasta lahti, eemale astuda, sest kui ma ei oska ja sellisena ei kõlba, siis mingu teised lihtsalt ära. Ma ei ehita silda, vaid vajan üksikut saart, kus olla, et iseendana olles, ei looks ega kohtaks hetki, mil keegi võib astuda ette ja kommenteerida ning näidata näpuga valena olemist. „Ära ole, ära tee!” - ütlen ise endale ise enda sees. Püüan peatada ja vaigistada enesena olemist.
Valena olnuna ei ole ma enam vaba, sest minul tuleb iseennast kontrollida – kusagil on olemas keegi, kes jälgib arvustades valikuid ja olemisi. See on kui eksam, kus pean suutma olla õigena ega saa olla, sest mina ei tohi eksida. Need tagajärjed, minu enese otsustest tulenevad valikud, ei ole minu enese otsused ega valikud, vaid karistus ja hirm. Pean vältima kordamist, et mitte kogeda kordumist. Olen, sest näen iseennast, ohvrina, sest keegi süüdistas mind – mina ju kuulisin endas süüdimõistvat otsust - „Sina olid, seega Mina tundsin ja Mina vastasin Sinule!”
Minu olemise tulemus – kogesin enese vilju ja need ei olnud magusad. Elu pole mäng, vaid töö, kus pean olema õige. Pean olema, sest olen ema oma lastele, olen inimene inimeste hulgas. Olen keegi, kellel on rollid ja rollipartnerid – pean olema õigena ehk parim kuvand rollist, et teised saaksid tunnetest vabana olla – mina ei tohi puudutada ega äratada ega kasvatada tundeid teiste sees. „Too seal on minu jaoks vale” - räägivad pilgud, kõnelevad sõnad. Inimeste Maailmas olen abitu, hirmul, vihane ja lootusetu. Looduses ma ei ole õige ega vale – seal olen vaba.
Marianne
15.06.2021.a
Kui enne teele minekut istud, et peatada hetkeks aeg ja seejärel võtta lahkunust jäänu kaasa ning viia ta viimasele teekonnale, siis kurbuse keskelt kostuvad lahkunu häälega sõnad, mis kui ukse avavad ja jõudu andes teele saadavad, ühe nime ja aja viimast teekonda alata aitavad.
Kui on oldud ja kuulatud ning käes see aeg, mil viimased kolm peotäit on langenud ning surm, hauakaevaja isikus, alustab oma tööd, ühe inimese loo lõpule viimist, siis lendab oksale lind, kes nii puhtalt, kõlavalt ja elurõõmsalt edastab oma sõnumit – hinged hingedega kohtuvad, teekond jätkub.
Kui on istutud, oldud, räägitud ja söödud, siis nõud korjatakse kokku ning kööki ära viiakse. Ukse vahelt sisse kaks sammu tehakse, kui kandik pöördub ja katki kukkuvate nõude klirin annab teada energiapaisu vallandumisest - kokkukogunenud tunded hajuvad.
Üksi ei olda – ühes ollakse – hinged on saadetud ja Valges Valguses hoitud.
Marianne
05.06.2021.a
Täna tõusen üles,
kõike õigesti valin ja teen,
täna mina päästan
Maailma ära!
Olen see sangar,
kes on vahva ja tugev,
kelle jõud ja oskused
asjade kulgu määravad -
halva ja vale lõpetan,
õige ja hea korrutan.
Valikuid tehes
ja samme astudes
ma ei mõtle,
kas olen isetu
või siiski isekas.
Mina päästan
ja mina parandan,
katkist Maailma lapin -
tunnete baromeeter olen -
kõike iseendas tunne
ja sellepärast
mina ise
ennast kaitsen.
Kui lõpuks peatun
ja ringi vaatan -
keegi ei vaja sangarit,
sest igaüks ise
oma enese elu elab.
Iga inimene
on oma elu sangar,
ta õhtul lõpetab,
hommikul taas alustab -
ise enda Maailma päästab
ja enese moel õigeks seab.
Kui enam ei päästaks,
vaid lihtsalt oleks
ja nii ise endal,
kui ka suurel Maailmal,
oma valitud moel,
olemas olla lubaks.
Kuidas seda teha,
kui, mida enam vajan korda
ja tervet Maailma,
et lõpuks olla vaba,
seda enam keelan olemist
ja piiran vabadust -
mina pean päästma
ja seega olema sangar,
veel parem
ja veel tublim.
Palun ärge võtke ära
ega tehke ise,
sest siis ma ei tea,
kas Maailm on korras
ja täpselt õige -
mina ei oma kontrolli,
minu käes ei ole ohjad -
olen lihtsalt kübe.
Marianne
12.06.2021.
Vahel ma ei taha kuulda ega näha teiste poolt edastatavaid sõnu. Helendaval ekraanil sõnumit nähes, telefoni helinat või uksekella kuuldes, tõuseb minus hirm, sest ma ei tea ette, mis on sealt tulemas. Kardan ootamatult kohale jõudvat teadmist, et olen teinud kusagil vea. Teinud sellise vea, mida ei saa enam ära parandada. Tuleb seista vastamisi iseenda poolt tehtud sammu tagajärjega ja võtta vastutus.
Kardan karistust selle eest, mida ja kuidas olen teinud või jätnud tegemata. Sina oled süüdi - on see, mida sõnades kuulen ja näen. Mina olen süüdi – on jahmatus ja ahastus. Kuidas ja miks see sai juhtuda, kui olin nii nagu olin. Korraga on see, mis oli – korras Maailm – kadunud ja mina ei saa olla edasi nii nagu olin – vabana, et teha oma järgmine samm. Minul tuleb peatuda, kuulata ära kohtuotsus st oma vea raskus ja kanda karistust – püüda parandada st Maailm korda teha ja tasuda valena olemise eest kannatajale.
Kardan teadmist, et olin teinud vea, kuigi Maailm püsis endiselt korras olevana. Olin vale, kuid mina ise ei teadnud seda. Saabuv nö tõde ei selgunud kohe, ära olnud hetkes, vaid tuleb tagantjärgi. Näiv oli olnud näiline, tegelikkus on karm hoop, mis paiskab oleviku segi – enam ei tea, mis on ja mida ei ole ega seda, kus ja millised on õiged sõnad.
Kardan astuda, sest iga järgnev samm on uus võimalus eksida – vead on ootel, sest mina olen mina. Vaatan üle õla, et veelkord kontrollida seda, millisena jätsin seljataguse, kas seal on kõik korras, kas kõik on tehtud, kas leian ise üles mõne vea, mille saaksin ära parandada enne, kui keegi teine seda näeb. Mina ei tohi teha vigu. Mina pean olema õige.
Mina olen vale – ikka veel usun, et saan ja seega võin olla vale. Vale olemine tähendab tunnete äratamist, kellegi teise looga kohtumist, kellegi teise tunnetega vastamisi seismist – otsitakse autorit, seda, kes võtaks vastutuse ja kannaks karistust selle eest, mida tegi, mille jättis tegemata. Kardan seista vastamisi teise alasti tundega – ma ei suuda ennast kaitsta, sest süüdi ja valena olles olen teinud seda, mida tegin – olnud mina. See on puhas paanika, sest tegelikkuses ma ei tea, mida ja kuidas teha nii, et uus samm ei oleks vigade kordus, vaid parandaks aja. Mitte keegi ei ütle õiget sammu ette ega anna garantiid.
Teise sõnad ei ole minu lugu ega minu tunne ega minu vastutus. See on teise püüd päästa ennast, säästa ise ennast, kaitsta iseennast oma tunde tundmise ja omamise käest. Mina ei ole autor ega vale, mina olin ja olen. Valitud hetk on teise katse luua kordus, taastada ära olnud aeg, et muuta iseenda minevikku – minna tagasi hetke, kus tunnet veel ei olnud.
Teisele tunnetega vastu seismine on inimeste püüdlus, kuid seda enesele teadvustamata, viia läbi konstellatsioon ja selle jaoks, et see õnnestuks, ongi vaja seda, kes oli seljataha jäänud ajas kohal ja osaline. See oleks võimalik ja muudaks lugu, kuid kuni on vastamisi tunded, süüdistused ja tasu nõudmine st nähtav karistuse kandmine – ei ole inimestel vabadust, et vabastada oma tunne. Tehakse küll koos tööd, kuid ühise eesmärgi asemel peetakse tunnetega lahinguid – tunded on relvad, millega võidelda, et võita enesele tunnetest vaba vabadus.
Kelles on jõudu, et näidata ja näha valgust tunnete segaduse sees? Millal ükskord tunnetesõjad lõppevad? Millal mõistab inimene, et tema ise on tundeenergia, sest tema ise valis see olla. Inimene ise andis endale ülesande olla valitud tunne. Oma valiku tegi ta enese otsusest lähtuvalt - minul on vaja ja seega pean olema - ja ta ongi seda täpselt senikaua, kuni tal ei ole enam vaja olla.
Marianne
10.06.2021.a
64-s Alkeemias avaldatud lugu https://alkeemia.delfi.ee/artikkel/93700045/tutar-ja-ema-vastamisi-kelle-malestus-selle-lugu
Olen seisnud tütrena oma ema vastu ja kõnelnud, tunnete keeles, kõigest sellest, mida ja kuidas minul oli ning kuidas ja mida minul ei olnud. Valanud endast välja kõik selle, kui halvana, ebaõiglasena, valusana, õnnetuna, abituna ja hüljatuna olin ennast tundnud.
See oli hetk, mida olin pikalt oodanud, et laduda ema ette kõik see, mida ja kuidas minuga oli, et tema võtaks vastu oma osa ja vastutaks. Tema oli ju see, kes oli olnud, teinud ja jätnud tegemata ning just sellepärast oligi juhtunud kõik see, mis minuga oli olnud. Ema pidi olema süüdi, sest mina tundsin ennast ohvrina. Need ei olnud minu enese valikud, milles ja millepärast minul oma elu halb elada oli olnud.
Olen istunud emana oma tütre ees ja kuulanud tema sõnu minu vastu. Elavaid näiteid sellest, kuidas ja mida olin teinud ja jätnud tegemata. Kõige sellepärast, kuidas olin olnud, oligi temal olnud paha oma elu elada ja just sellepärast oligi tänases päevas tema elu nii sassis. Minu valikud emana ei olnud õiged, sest kasvatasid temast katkise inimese.
Mõlemad tütred rääkisid, oma emale, oma lugu. Oma lugu sellest, kuidas oli olla see laps, kes nad omas ajas olid. Jutustades, värvisid nad tunnetega oma lugu, et anda edasi seda, mida kogesid ja kuidas ennast sellepärast tundsid. Mõlemal olid selgelt ette näidata põhjused, miks lapsepõlvest kaasas olev pagas ei olnud õnnelikuks tegev, vaid, haiget saanud hinge, valus nutt ja igatsus. Tütarde sees olevad tunded otsisid väljapääsu ja autorit.
Mõlemad tütred kandsid endas mälestusi – enese mälestusi sellest, kuidas oli ühine aeg nende poolt vaadatuna. Need ei olnud emade mälestused. Emade ja tütarde lood on konstellatsioonid Elu näitelaval. Mõlemal on oma koht, kus olla ja roll, mida mängida. Vaimne ja füüsiline väljendus, sõnad, toonid ja liigutused, on teostatud rollilahendus. Kahe Hinge ühine hetk on tunnete tee, et kohtuda oma enese tunnetega.
On olulisi lugusid, mida mäletavad mõlemad, nii ema, kui ka tütar. Kuid on ka neid lugusid, mida kannab endas, vaid üks osaline. See mälestus on selle osalise lugu, sest selle sees on tema, veel lahendamata ja vastuvõtmata, tunne peidus. Inimene, ükskõik, mida ja kuidas tehes või olles, ei ole teise inimese tunde autor. Mälestus on meenutus sellest, et enese sees on tunne, millel pole nime ja/ või selle sisse ega sellest läbi ei ole veel astutud.
Ema saab, oma tundeid enesekaitseks appi võtmata, kuulata oma tütre lugu. Ema ei lahenda näitelaval enese lugu, kui temas puudub mälestus – seal, ära olnud ajas, oli tema kanda osa, et tütar leiaks üles tee enese sisse. Tütrel ei olnud olnud oskust, jõudu, toetust ja julgust, et lahendus leiduks kohe. Haiget saanud laps võttis iseennast iseendasse ja lõi enesekaitseks endale lahendused – uskumused ja mustrid – kuidas tulla toime nende järgnevate olukordadega, mis võivad ärata uinunud tunde.
Tunne jäi alles, see ei kadunud. Tütre sees olev laps oli seesama laps, kes ta oli tunde sündimise ja kasvamise ajal. See tunne oli tema – Minu Oma. Kuid mälestuses kandis ta uskumust, et see on emale kuuluv. Tütar ei olnud oma tundest lahti lasknud, sest tema ise ei saanud seda teha. Vastu seismine kandis endas sõnumit - ema peab leidma lahenduse.
Oma tütre karmide sõnade ees seisev ema tundis valu ja hirmu, sest ta teadis, et tema ise ei saa oma tütre mälestust ära muuta. See oli abituks tegev mõistmine, et tema võimuses ei ole muuta ära pilti ja lugu sellisest iseendast, kes ei olnud ilus ega õige. Ema uskus, et tema oli emana ebaõnnestunud, sest tema ise oli oma lapse katki teinud. Ema tundis süüd ja sellepärast uskus, et tema on oma tütre tunnete autor.
Ema ja tütar vastamisi seismas – need on inimeste valusad lood. Tunded määravad omaniku - lugu on selle osalise oma, kelle sees tunne asub. Teisel ei ole olemas õiget lahendust ega aega teiseks muutvat võluvõtit. Ema saab kuulata tütre lugu, olla kõrval ja olemas. Tütar saab rääkida nii nagu tema enesega oli ja on. See on ühe loo jagamine. See ei ole kohtumõistmine ega süüdlase ja ohvri valmine ning kaalumine.
Tütar võib valida, kas ta soovib oma tunnet lahendada ja küsida ema käest, kas too saab teda sel teel aidata. Tütar saab otsida eneses üles selle tunde, mis pole veel lahendust leidnud ja astuda nüüd, suuremana ja teadlikumana, oma enese loo sisse ja sellest läbi. Tütar saab vabastada ise ennast ja muuta sellega oma mälestust, sest kui nimetu, omanikuta, salatud tunne on tunnistatud enese omaks, vastuvõetud ja saanud nime, siis ei ole enam ka mälestust vaja.
Marianne
09.06.2021.a
Kogesin kaotust. Seda tunnet, et enam ei ole. Olin hetkes, mil mina ei saanud aega tagasi pöörata, et oleks kuidagi teisiti. Korraga oli tühjus, ma ei teadnud enam mitte midagi muud, kui – ei ole. Jalge alt oli maa kadunud ja olin kaoses, vajusin üha sügavamale – see oli minu kaotuse suurus. Leinasin, sest oli, olevas hetkes olevast, iseendast kahju.
Selles hetkes ei olnud vahet sellel, mis ja kuidas saab edasi. Olin kaotanud olemas oleva. Oli teadmine, et mina ise ei saa, olevas hetkes, anda enesele tagasi kindlust, et saan olema – mina väljaspool mind. Minu Oma ei olnud enam minu.
Kogesin üksindust ja abitust, sest astudes kõrvale ja välja ning olles vaiki, toimetaks ja liiguks Maailm ikka edasi ja justkui sulgedes mind välja, kaotaks olemas olemise jäljed. See on mõistmine, et mina olen osa, enesest suurema olemas olemise tajumine – minul on Maailma vaja, sest mina ei saa ilma toetuse ja käe ulatamiseta hakkama.
See on ka enese jõuetuse tajumine ja MINA uhkuse kildudeks kukkumine – mõistmine, et mina ise ei oma neid niite, millega hoida kontrolli all ja kindlalt pihus, et minu enese loodud Maailm oleks turvaline paik. Olin üksi, näiline turvavõrgustik, mille olin, enese Mina kasvatades, enese jaoks loonud st olin seisnud eraldi ja väljas, oli kadunud.
Lasin kaotusevalul olla, sest olin šokis – Maailm oli värisenud ja paigast nihkunud. Kas jääda enesehaletuses rüppe või otsida teed välja ja edasi? Kuidas valida, kui kaua anda enesele aega, millal otsustada edasine? Oli aeg hinnata kaotuse suurust – mõistmist, et minul ei ole seda, mida enam ei ole ja leida tee, kuidas elada edasi.
Teadmise vastu võtmine - ma ei saa enam kaotada st hirmu tunda, sest olin juba kaotanud, kuid nüüd tundsin hirmu selle ees, kuidas elada edasi oma kaotusega - kui ei ole enam Minu Oma, kas ja milline, siis mina ise olen. Tajumine - mina olen olemas ja seni, kuni olen, on võimalus olemas.
Marianne
07.06.2021.a
Hirm on korraga kohal
ja kurgu kinni nöörib,
ebamugav tükk
takistab olemist.
Avad köögis kapi,
võtad peoga midagi,
suhu paned
ja masinlikult närid.
Sööd,
et oleks tegevust,
tunnet kustutad,
alla surud füüsiliselt.
Kui ei ole Minu,
nähtavalt oma,
siis on kõik võimalik -
võid kaotada
ja hülgamist kogeda.
Hirm, et võid olla,
kuid ei suuda mõjutada -
sõnad ei loe,
mõtteid vaja ei ole.
Pole vahet,
kas oled
või üldsegi
olemas ei ole.
Võid pealt vaadata,
kuid ei saa kutset,
kaasa kõndida
ja ühes luua.
Kõiki küll kutsuti,
kuid minnes võid kuulda -
see ei olnud Sina,
keda meie ootasime.
"Sinu enese pärast,
Sinuga koos olla
meie ei taha!"
Sinu parim
pole neile sobiv -
seega pead
veel enam püüdma,
olema parimana
ja paremana nähtav -
mina, Mina, MINA.
Pead, sest kunagi
olla valisid
nii nagu oli
Sinule parim.
Hirm endas kõneleb,
hirm kõrva sosistab,
hirm kujutlused äratab,
hirm tõeliseks maalib
ja iseennast usud,
usud ja tunned.
Kuid, kui nüüd lähed
ja natukene proovid,
kas tahad üldse
ühes olla
ja koos teha
ega karda kaotada
ja hülgamist kogeda.
Teekond on see,
kui astud
ja ka see,
kui tunnetest vabana
olla valid.
Marianne
04.06.2021.a
Tahaksin ise oma tundeid valida,
et endas hästi tunda,
valed jätta välja,
et ennast õigena tunda.
Valed tunded
on need,
mis mind häirivad,
minu olemist segavad.
Kui keegi saaks
ja minu sisse vaataks,
siis häbenema peaksin -
ennast kataksin
ja iseennast varjaksin,
sest valede tunnete sees olles
ma ei ole üldsegi ilus.
Mina ei tohi tunda,
mina ei tohi tunda,
kuid ometi ma tunnen,
kuid ometi ma valin tunda.
Otsi üles oma hirm,
võiksin enesele öelda,
kuid selle asemel
tahan tundmise lõpetada -
selle enesele ära keelata.
See ei aita,
see mitte kuidagi ei aita.
Lahendan olukorda välises -
sõnad kadugu,
hääled vaikigu,
toit rahustagu,
sest kui ei oleks,
siis ei peaks.
Minu tunded on valed
on teadmine enese sees,
sest usun -
ma ei ole ilus ega õige
neid omades.
Kuidas vahetada
oma vaatenurka
ja mitte karta,
lubada endal tunda?
Kui ma luban,
siis vaba olen
ja tunne saab minna,
sest mina ise
teda ei hoia kinni.
Marianne
03.06.2021.a