Merje postitus pani täna FB, blogid ja Ask.fmid kihama. Seda tegelikult ka ülimalt heal põhjusel, sest kuigi tema jutu mõte, mis ta tahtis välja tuua, oli täiesti õigustatud, siis see kuidas ta seda presenteeris, oli alla igasugu arvestust.
Ma olen uhkusega igal pool öelnud, et vot, mina võtsin 35 kilo alla! Ja see on ka asi mille üle uhke olla. Tänu sellele aga mõistan ma ülekaalulisust ja selle tagamaid palju paremini.
Jah, Merje jutu point, et ülekaalulisust ja rasvumist ei tohiks propageerida, on õige. Soomes on seda veel rohkem näha kui Eestis, mismoodi emad tulevad õhtul koju, pitsad ja kiirtoit kaasas. Sealt see kõik alguse saab.
Minu arust ei peaks teisi kaalu järgi arvustama inimesed, kes pole olnud ise samas olukorras, kes pole seda teed läbi käinud.
Kui paljud reaalselt kujutavad ette, kui raske on 90kraadi enda elustiili muuta? Kui raske on leida endas tahtejõudu oma eluaegseid harjumusi muuta? Kui raske on päriselt kolmekümmet ja üle selle kilo maha saada? Kui Sa tead, tõsta nüüd käsi püsti!
Kui mina enda tee ette võtsin, kaalusin ma 85 kilogrammi. Esimesed kuud olid tõeline piin, sest mu maitsemeeled olid harjunud teistsuguse toiduga, mu keha oli harjunud teistsuguse söömisrutiiniga, mul tekkisid meeletud isud magusa järgi. Mu motivatsioon langes iga kord kui kaalunumber ei langenud.
Aga mul oli kõrval perekond, kes mind pidevalt toetas. Gunnar hakkas tervisliku toitu koos minuga sööma, kui olin maal, lasi ema mul vabalt enda toite teha. Marek Kalmus oli mul igal sammul olemas, kui ma ummikus olin. Ühesõnaga mul oli meeletult tugev tugisüsteem, mis mind toetas.
Ja mul oli sündinud beebi, kelle jaoks ma tahtsin kindlustada tervisliku ja aktiivse elu. Nii hakkasingi ma temaga jalutamas käima ja järgisin hoolega Mareki näpunäiteid. Ja teate mis? Mu kaal hakkaski langema.
Kõigil üritustel ja koosviibimistel hoidsin ma hambad ristis end tagasi, et mitte libastuda ja näiteks mingit koogitükki süüa. Ja kõik toimis laitmatult. Umbes üheksa kuud hiljem olin ma lausa 53kilogrammi kerge (olen 170 pikk). Siis hakkasin lihast peale kasvatama ja kaal tõusis 57kg peale. Olin sportlikus ja füüsilises mõttes oma elu parimas vormis.
Siis aga juhtus midagi. Juhtus see, et meil tulid abielus probleemid, ma kolisin kooli pärast Eesti, olin koguaeg üksi, kurb ja masenduses. Ja kaal hakkas tõusma. Ma ei toitunud tavapärasest teistmoodi ja tegin trenni meeletult, aga ikkagi tõusis. Kaal tõusis lihtsalt selle pärast, et ma olin kurb ja masenduses!
Kui ma sain koju ja elu järje peale, hakkasid asjad paremuse poole liikuma, kuniks tuli ületreenitus ja stress. Jälle kaal jäi seisma. Ja noh, siis ma jäin rasedaks.
Kogu minu pika jutu mõte on see, et mitte keegi ei saagi mõista ülekaalulist inimest. Kas tõesti arvatakse, et kui inimene on suur ja rasvunud, et ta on enda kehas õnnelik? Ei ole! Sest koguaeg on kritiseerivaid pilke ja kommentaare. Loomulikult tahaks iga inimene olle tervislikus vormis ja elujõuline. Aga kuidas ta saab seda teed üldse ette võtta, kui ükskõik kuhu ta läheb, vaadatakse teda viltu. Ma tean, et paljud kardavad jõusaali minna, sest seal äkki vaadatakse viltu. Tegelikult on nii, et normaalsed inimesed ei vaata viltu vaid on päriselt rõõmsad, et tea seal olete ja üritate! Aga kahjuks satub jõusaali ka selliseid enesenäitajaid, kes pigem jälgivad teisi, kui et keskenduks enda arendamisele. Nii vaimses kui füüsilises mõttes. Kui ma olen jõusaalis, ma ei jõua jälgidagi kes või milline inimene seal on.
Ja kui paljudel reaalselt on olemas see tugisüsteem? Kui paljudel on olemas inimene, kes käib nendega jalutamas, sööb samu toite, võtab käest kinni ja ütleb:" Tule minuga liikuma"? Üksi on see tee ju veel raskem!
Ja see, kui igalt poolt kuuleb mingit sõimu, kommentaare ja näeb iluideaali, mis vastab imepeenikesele modellile, muudab meele mõrudaks, tekitab stressi jne ning inimene hakkab hoopis kaalust juurde võtma.
Kust on üldse arusaam, et iluideaal ja täiuslik naine on piitspeenike? Britt ütles oma ühes kommentaaris väga hästi, et kuskil grupis hakkasid täiesti terved ja normaalkaalus teismelised end "vormi" ajama ja toitumist jälgima. Jah, juba lapsepõlvest peaks olema toidulaud korras ja mitmekülgne, aga millest selline iluideaal, et noored end alakaaluliseks toidavad?
Kallid inimesed, ilus naine on see, kes on eluterve, aktiivne ja õnnelik. Rasvumine on haigus, aga samamoodi on ju alakaalulisus ja toitumisprobleemid.
Mul on ääretult kahju, et kõik ülekaalulised on sellise suhtumisega ära hirmutatud. Teate, ma oleksin nii õnnelik kui minu trenni tuleks mõni ülekaaluline, kes tahab alla võtta! Ma toetaksin ja aitaksin teda igal sammul. Samamoodi olen ma iga kirja üle, kus küsitakse toitumise kohta, äärmiselt rõõmus. Ma oleks nii rahul kui leiaksin kellegi, kes julgeks minuga igapäevaselt liigutada. Koos on ju kergem ja rasedana, pole mul kuskile kiiret ka.
Aga ei, inimesed kardavad, sest nad arvavad et ma arvustan neid samamoodi nagu enamik ühiskonnast. Ja mul on sellest ääretult kahju, sest tegelikult ma ju tean, mida see teekond endast tähendab ja mida nad tunnevad.
Kui ma nüüd kogu seda teksti ja enda mõtteid üle vaatan, siis saan aru et ameti olen ma vähemalt endale 100% õige valinud. Kui ma vaid saaks seda realiseerida ka!
PS: kindlasti nõustun faktiga, et sellist asja nagu "paksu geen" ei ole olemas. Öeldi ka mulle, et ma olen küll suure kondiga ja paksus on veres, aga ei. Oma "paksu geeni" ja suure kondiga suutsin ma ikkagi 53kilogrammine kilu olla :)
|55kg|