Tiina otsustas loomaarstiks saada kolmandas klassis, kui nende pere puudel suri koerte katku. Eelmine puudlikutsikas oli paar aastat varem mürgistusse surnud. Tol ajal ei olnud Tallinnas korraliku veterinaarabi ja Tiina arvas, et temast saab suurena kõigi haigete Tallinna koerte arst. Vahepeal tahtis ka kolhoosi loomaarstiks saada, sest teismelisena maal käies istus kogu aeg laudas või uitas karjamaal.
Lõpetas EPA Veterinaarteaduskonna 1983.a. ja kuigi tal oli tolleagses Tallinna ainasas veterinaarkliinikus Västriku tänaval töökoht olemas, otsustas riiklik suunamiskomisjon, et põllumajandus on tähtsam, kui mingid koerad ja kassid ning käskis valida kolhoosi või laboratooriumi vahel. Vabariiklikus Veterinaarlaboratoorimi bakterioloogia osakonnas töötas Tiina 1986. aastani ja jäi siis kuueks aastaks lastega koju teadmata üldse, mida tulevikus edasi teha.
Eraettevõtluse koidikul hakkas end usinasti Soomes täiendamas käima, lootes, et mõni ettevõtlik kolleeg teeb oma kliiniku, kuhu saaks ehk tööle minna. Aga lõpuks tuli loomakliinik 1991.aastal ikkagi endal rajada.
Tiina on end erialaselt täiendanud põhiliselt Soomes, kuid on ka alates 1995. aastast osalenud pea kõigil Euroopa ja maailmakongressidel. Oli Eesti Väikeloomaarstide Seltsi loomisest 1994.aastal kuni 2003. aastani selle organisatsiooni president ja on praegugi Eesti esindja Euroopa ja maailma väikeloomaarstide ühingute juures.
Tegeleb kliinikus põhiliselt naha- ja kõrvahaiguste ning allergiatega. Juhendab kutsikatekooli 2012.aastast.
Tiina kodus on alati olnud koerad. Alates kääbuspitserist Peppist, kes väikest paariaastast Tiinat alalõpmata kannast naksas ja lõpetades praegu Tiina kodus elava triibulise kassi Maksimkaga ja pere noorima liikme boston terjer Paulaga.
Tiina kurdab, et tal ei ole hobisid ja kunagine kõva käsitööharrastus on ajapuudusel nurka visatud. Oma kolme lapse survel on aga endisest spordivihkajast saanud innukas mäesuusataja ja reisida meeldib talle ka.