Nagu juba ütlesin, möödus me seekordne reis ilma suuremate ringisõitmisteta – eelnevatel kordadel oleme autoga kohale sõitnud, seekord aga ei hakanud isegi autot rentima, selline mõnus rannapuhkus, kus kõik enamvähem käe-jala juures. Lastega on nii palju mõnusam, kui neid kogu aeg autos solgutada – me omad kipuvad lõuna paiku seal kohe magama jääma ja siis rikutud unega laps teadagi pole mingi musterlaps:)
Seekordse puhkuse ainus autoreis toimus Mljeti rahvusparki, mis asus saare teises otsas. Mahtusime ilma turvatoolideta kenasti Manni-Jure autosse ja ükski politseinik meid ei kimbutanud. Jah, muidugi on turvatoolideta sõitmine väga vastutustundetu tegu, samas võib end “lohutada” sellega, et KUI peaks juhtuma mingitsorti õnnetus, pole seal suurt vahet, kas on turvatool olemas, turvavöö kinnitatud või mitte. Enamus teid kulgeb mägedes, ja mitte üle mäe, nagu meil siin kombeks, vaid mäe külje peal. 180-kraadiste kurvidega. Mäekallet ma ei oska pakkuda, päris püstloodis muidugi polnud, aga ega mõnes kohas palju puudu ka ei jäänud. Mäed iseenesest polnudki niiväga kõrged, meie Munamäega võrreldavad, samas Munamäel jääb mõõtmise algpunktiks olev merepind kaugele, Mljeti mäed algasidki peaaegu otse merest. Sellistes mägedes sõites lihtsalt ei tohi kõrgusele mõelda ja teelt väljasõite lihtsalt ei tohi juhtuda. Sest teelt välja sõita (loe: kuristikku kukkuda) tundub vägagi lihtne olevat, teepiirded on vaid mõnes üksikus kohas, kaks autot mahuvad teineteisest laiematel teedel mööda, kitsamatel aga kohati mitte. Siis peab alumine auto väheke tagurdama, seni, kuni tuleb mõni laiem koht, kust ülemine mööda mahub.
Rahvuspargis leidsime postkontori ja poekese, kena jalgrada viis meid laevukese peale. Laevuke sõitis 10-15 minutiga saarele, kus asus mungaklooster. 10 kuna eest sai seal süüdata küünla “Madonna lapsega” ikooni alla, restaureerimise toetuseks. Tõeliselt imelised vaated nii kloostri pühakojas kui kogu saarel… Susanna aga arvas, et see klooster on “kummituste maja”. Kahtlustan Miki- vm multifilmimõjutusi:)
Tagasiteel leidsime maanteelt kilpkonna, kelle apartementi kaasa võtsime. Apartemendiomanikust prouat teavitasime tema uuest koduloomast – kilpkonna panime elama ühte peenrasse, mida ümbritses ühelt poolt maja ja teiselt tee terrassilt trepini, nagu looduslik 20-30 cm sügavune vann sidrunipuude ja paari muu lillepõõsaga. Kilpkonn pidada olema väga kasulik koduloom – hävitavat teine aiast igasugu kahjulikke ja muidu ebameeldivaid putukaid. Vett ei joo ja dekoratiivne vaadata. Viimasel päeval meil ei õnnestunud kilpkonna kohalolekut seal “vannis” enam tuvastada, ta kas magas hoolikalt end ära peitnuna või oli varvast lasknud. Lastele oli väga huvitav vaadata, otsida ja teda hüüda – Feliks ja Susanna teavad kilpkonn Franklinit ja Mia Franchekut. /Ameerika lasteraamatutegelane/.
Lapsed üldiselt pidasid reisil kenasti vastu. Feliksil kõrvetas päike kõrvalesta ära (minul ka) ja ta oli ühel päeval väheke selja pealt punane, eelkõige vist seetõttu, et ta oli enamjaolt vees ja päikesekreem polnud veekindel. Susanna aga tuli üsna kahvatu ja päikesest puutumata nahaga tagasi – 30-se faktoriga kreem kaitseb päris kenasti. Kuumust talusid nad suhteliselt hästi, välja arvatud esimesel päeval Dubrovnikus, kus Feliks oli näost lapiline ja nõrk ning kasutas liikumiseks Suusi vihmavarjukat. Susanna õnneks samal ajal oli vägagi teotahteline ja koguni tahtis ise käru lükata. Väga palju aitas vastupidamisele kaasa regulaarne lõunauinak – Feliks saab teinekord ka ilma selleta kenasti päeva lõpuni veeta, kuid jonn on ikka palju kergem tulema kui siis kui korralik uinak lõunal tehtud.
Reede õhtul jätsime Mljetiga hüvasti Sobras rikkalikku einet nautides (ikka needsamad asjad – kaheksalajala salat, mereandidega pizza ja merevähid pusaro-kastmes). Mega.
Kiirlaevaga jõudsime poole tunniga Dubrovnikusse ning suundusime koheselt Villa Dubrovnikusse end sisse möllima. Numbrituba oli mõnus – konditsioneer, vann, telekas… Tegime pisikese tiiru hotelli ümbruses suveniire ostes, väga pikka ei saanud teha kuna jalgpall pidi mingi kell hakkama:) ja teine asi – kuumus. Väljas on kottpime ja kuumus on selline, et iga liigutus ajab higistama! Kivimüürid õhkavad päikesesooja välja, õhk ei liigu. Mereäärses restoranis esineb keelpillisekstett ning laulab bassihäälel tausta samuti madala ja sügava häälega korpulentsele lauljannale, esitatakse rahvusviise. Igatsevad, sulnid, sutike naiivsed…
Hommikul kell 7 on sama palav. Peale hotellihommikusööki järgneb närvesööv taksoootamine – juht olevat ummikutesse kinni jäänud. Siiski jõuame kenasti lennujaama ja jõuame veel pisut ringi shopata. Kolme tunni pärast maandusime mõnusalt jahedas ja tuulises Tallinnas…
Meie reis vol. 3.
Nagu juba ütlesin, möödus me seekordne reis ilma suuremate ringisõitmisteta – eelnevatel kordadel oleme autoga kohale sõitnud, seekord aga ei hakanud isegi autot rentima, selline mõnus rannapuhkus, kus kõik enamvähem käe-jala juures. Lastega on nii palju mõnusam, kui neid kogu aeg autos solgutada – me omad kipuvad lõuna paiku seal kohe magama jääma ja siis rikutud unega laps teadagi pole mingi musterlaps:)