Kas “paar raamatut” tähendab kaks raamatut? Mul oli ükskord üks sõber, kes vandus, et paar on kaks! Ja mina vaidlesin talle areldi vastu, öeldes, et minu arust on paar ikka pigem kolm…
Igatahes kui ma homme saadan Justiniga kesklinna ühte kohta kaks raamatut, siis võib see ihnelt mõjuda, sest ma ju meilis ütlesin, et “saadan paar raamatut”.
—
Kas valida mustvalgelt või teha kompromisse? Ehk siis, minu elus anno 2008: kas kirjutada või kirjastada või teha mõlemat poole vinnaga?
Mul tiksub sees teadmine, et 1. dets. 2008 on romaanivõistluse tähtaeg. Seesama romaan, mida ma tahtsin kirjutada 2006. aasta 1. detsembriks ega jõudnud… ma pole seda faili ju aasta aega lahtigi võtnud, kuigi vahel ma mõtlen selle peale küll. Viimati päris tõsiselt näiteks Barcelona moodsa kunsti muuseumis – kirjutasin peategelase ju nn moodsaks kunstnikuks, kujutades ette, et see annab võimaluse… stopp.
Tegelikult on see tobe, kirjutada siia asjadest, mida olemas ei ole. Ma parem kirjutan sellest, mis on. Ma olen kirjastaja. Üleeile maadlesin kultuurikapitali taotluste täitmisega (saades veel kord aru, et ma ei ole eelarve- ega numbri inimene; ja tajudes seda, kuidas ühes meelelaadis olemine kuivatab teist ehk siis eelarve kirjutamine kuivatab kirjanikusoont, vähemalt selleks päevaks… või nädalaks… kui kauaks?). Aga eile käisime trükikojas ja noppisime üles (jah, anglitsism, aga mulle see meeldib ka eesti keeles! Just noppisime üles!) raamatu “Minu Hispaania” – vaadake, siin on link Apollo raamatupoele. Petrone Printi poes pole veel üleval, sest IT-imees on hetkel kadunud.
Mulle meeldibki kirjastamine ka. See tunne, kui uut raamatut käes hoiad ja, mis seal pattu salata, nuusutad. Ja lased kätega läbi raamatu, vaatad, kust ta seekord avaneb. Ükskord tegin katse mitme eksemplariga. Kõik nad peatusid samadel lehekülgedel. Ja seda ei suuda ma veel tabada: miks just seal?
Kirjutan sellest Anna-Maria debüütraamatust homme veel.
Ja tulen kapist välja ja tunnistan üles, et “Minu…” seeriat olen valmistanud ette juba tükk aega. Erinevad maailma maad, lähemad ja kauged… Igasugustesse kohtadesse olen õngesid pildunud, aga see, kas inimesest saab raamat – see sõltub eelkõige temast, mitte kirjastajast. Kui sina, armas siia blogisse sattunu, tead kedagi, kelles on potentsiaali kirjutada “Minu…”, siis anna teada. Ikka firstname.lastname@example.org.
—
Ja vahepeal on taevas helesiniseks läinud. Ma ei olegi sel öösel maganud.
Imelik on vahel elu ära tunda – on asju, mis ei muutu. Kord ühel kevadel elasin ma Annelinnas ja kõndisin kodu ja töökoha vahet varahommikutel-hilisöödel. Tundsin sirelilõhna oma teel (jah, ka Annelinnas on sireleid). Küsisin endalt, miks ma teen seda, mis teen, ja miks ei tee seda, mis ma tahaksin teha… Ja siis mõtlesin, et tegelikult tahan ma ju ka seda viimast teha… Olen samas kohas nagu praegu, ikka samamoodi.
Aga veel rohkem on muutunud. Ma ei räägi ainult iseendast, näiteks sellest, kuidas lapsed on mind muutnud.
Nii palju on asju, mis kõigi meie elus on muutunud.
Meenub näiteks hetk. ligi kümme aastat tagasi, Kahvli toimetusest. Kiur: “Miks sa tahad paberist lehti tellida?” – Mina: “Neid on ju nii hea lugeda ja ringid ümber tõmmata, kui on mingi hea teema, mida sel nädalal kasutada saaks.” – Kiur: “Sa loed lehti paberil? Internetis on ju palju mugavam. Ja siis aktiveerid selle loo ja tõstad endale ümber, saad endale mingi süsteemi teha arvutis…”
Ma ei saanud sellest tookord aru. Kiur omaniku ja produtsendina muidugi tellis mulle need lehed ja ma joonisin lehtedele ringe ümber, kuni ise lõpuks, tasapisi, arvutilehtede peale ümber kasvasin. Mina tegin seda tänu reisidele. Aga ma arvan, et praeguseks on suur osa mu põlvkonnast netist uudiseid lugemas. Kiur oli lihtsalt ajast – või minust – ees.
Või näiteks kalendermärkmikud. Paberi peal, kuhu saab kirjutada “hambaarst” õigele päevale. Kui Justin hakkas kasutama google calendari või kui mu õde mainis, et kasutab mobiiltelefoni-meeldetuletajat, siis võtsin neist kiiresti õppust…
Haigutus. Teate, kell on 5.15 ja äkki siiski õnnestub magama minna… Adjos.