„Kas sa saad mulle selle paki ulatada,” palub kohalik sõbranna poes ja sirutab end asjatult ülemise riiuli poole. Nali naljaks, aga temaga on lugu kohe nii hull, et näiteks tänaval kõndides ma lihtsalt ei kuule teda. Isegi filipiinode kohta on tegemist lühikese tüdrukuga, ja kuna meie pikkusevahe on nii suur, siis ma näen, et ta räägib, aga ma lihtsalt ei kuule midagi. Eriti tuulise ilmaga. Sellega saab palju nalja, sest vahel räägib ta pikad jutud maha, enne kui aru saab, et ma teda üldse tähelegi ei pannud.
Istudes kuuleb alati paremini. Foto: erakogu
„Sa kõnnid nii kiiresti, sest sul on nii pikad jalad,” üritab sõber mu kannul püsida. „Oh, vabandust,” aeglustan käiku. Kuigi ma olen üsna kindel, et kiirus ei tulene siinkohal tegelikult kasvust vaid harjumusest. Eestis olles ja jahedas kliimas kulgedes ei taha ju liiga aeglaselt kuskil kügeleda ja külmetada. Lisaks on tihti vaja kuskile kella pealt jõuda. Siin nii ei ole. Kiire tempo ajab liigselt higistama. Ja aeg käib siin teisiti, keegi ei vaata viltu, kui sa pool tunnikest hiljaks jääd.