Meie koolilapsed on nüüd saanud hakkama kuu ajaga klassides 2a ja 1b.
2a läheb nii, et ma ei saa arugi, et läheb. Klassiõdede-vendade vanemad kirjutavad õpetajale kurje kirju, et kuidas ikka tohib juba teste teha ja hindeid anda ja küll on ikka jube laste kiusamine, mis koolis käib. Minu laps ainult kehitab õlgu, kui küsin, ja ütleb, et tal on ükskõik, mis hinde saab. Teeb nii palju, kui oskab ja… “Mamma, ega ma mingi selline pole.” Ma ei ole sundinud ka, et peab olema. Olulisem, et koolis käimine ja õppimine rõõmu valmistab ja huvitav on. Kodutööd on alati tehtud ja naeratus on näol.
1b vajab veel kohanemist. Esimene kuu oli raske. Pärast nelja-tunnist koolipäeva korjasin väikevenna kooli juurest üles. Kuna ilm on ilus olnud, oleme saanud linna peal tuiata, jäätist või vorsti (või mõlemat) süüa või mänguasja/raamatupoest läbi käia. Koju jõudes hakkab aga sõda: kas kõigepealt kodused ülesanded või mänguaeg. Kodus on teha tavaliselt midagi lollikindlalt lihtsat. Vaja näiteks kirjutada 22 korda number 2. Kui ühe ropsuga ära teha, ei tohiks palju üle nelja minuti kuluda. Aga ometi ei tehta ühe ropsuga ära. Käin neid kahtesid sinna paberi peale tundide kaupa lunimas. “Palun, tee veel üks, või isegi mitu, saame kiiresti tehtud.”
Teise nädala lõpuks oli seis selline, et kõik nutsid. Aga siis tuli Härra koju ja tegi asja korda. Leidis linna pealt ühe lasteaia, kus pikapäevarühmas veel üks vaba koht oli. Alates oktoobrist käib väikevend nüüd pärast kooli seal koduseid ülesandeid tegemas ja mängimas.
Reedel läks kõik kenasti, aga täna hommikul ütles ta mulle, et ei taha kooli minna, sest siis peab pikapäevarühma minema ja seal ei luba teised poisid tal jalgpallimänguga liituda. Palusin tal teistega kannatlik olla, ja endaga ka. Ta ju alles uus, natuke võtab ju aega kuniks ta teistega sõbraks saab. Ega see ta meelt ei muutnud, aga midagi tal muud üle ka ei jäänud, kui kooli uksest sisse minna.