Paratamatute tegemise etapid
Iga inimese elus on haigusi, kaotusi, leina. Isik peab seda kõike aktsepteerima, ei ole teist väljapääsu. „Vastuvõtmine” psühholoogia seisukohast tähendab piisavat nägemust ja olukorra tajumist. Olukorra vastuvõtmisega kaasneb sageli hirm paratamatu.
Ameerika arst Elizabeth Kübler-Ross on loonud surmavatele inimestele psühholoogilise abi mõiste. Ta uuris surelikult haigete inimeste kogemusi ja kirjutas raamatu „Surmast ja surmast”. Selles raamatus kirjeldab Kübler-Ross surma vastuvõtmise astet:
Ta vaatas Ameerika kliiniku patsientide reaktsiooni, kui arstid rääkisid neile kohutavast diagnoosist ja paratamatust surmast.
Psühholoogiliste kogemuste kõiki 5 etappi kogevad mitte ainult haiged inimesed, vaid ka sugulased, kes on õppinud kohutavat haigust või lähedastest lähedastest. Inimese kaotsimineku tagajärjel kogetud kadumise või tunnetuse sümptom, tugevad emotsioonid on kõigile tuttavad. Armastatud inimese kaotus võib olla ajutine, mis võib tekkida lahutamise või püsiva (surma) tagajärjel. Elu ajal oleme seotud oma vanemate ja lähedaste sugulastega, kes annavad meile hoolt ja hoolt. Pärast lähisugulaste kadumist tunneb inimene puudust, justkui oleks tema osa ära lõigatud, tunneb end kurbust.
Keeldumine
Paratamatu aktsepteerimise esimene etapp on eitamine.
Selles etapis usub patsient, et on tekkinud mingi viga, ta ei suuda uskuda, et see tegelikult temaga juhtub, et see ei ole halb unistus. Patsient hakkab kahtlema arsti professionaalsuses, õiges diagnoosimises ja uurimistulemustes. Esimeses etapis „paratamatute aktsepteerimisega” hakkavad patsiendid konsulteerimiseks minema suurematesse kliinikutesse, nad lähevad arstidele, meediatele, professoritele ja teaduste arstidele, et sosinatele naistele. Esimeses etapis ei ole haige inimesel mitte ainult kohutav diagnoos, vaid ka hirm, sest mõned võivad seda jätkata kuni surmani.
Haige inimese aju keeldub tundmast teavet elu lõpu paratamatuse kohta. Esimesel etapil „paratamatute” vastuvõtmisel hakatakse onkoloogilisi patsiente ravima traditsioonilise meditsiiniga, nad keelduvad traditsioonilisest kiirgusest ja keemiaravist.
Paratamatuse vastuvõtmise teine etapp on väljendatud haigete viha kujul. Tavaliselt küsib inimene selles etapis küsimust „Miks see mina olen?” „Miks ma haigestusin selle kohutava haigusega?” Ja hakkab süüdistama kõiki, arste ja lõpetades iseendaga. Patsient mõistab, et ta on tõsiselt haige, kuid talle tundub, et arstid ja kogu meditsiinitöötajad ei pööra talle piisavalt tähelepanu, ei kuula tema kaebusi, ei taha teda enam kohelda. Viha võib avalduda selles, et mõned patsiendid hakkavad arstidele kaebusi kirjutama, pöörduma ametiasutuste poole või ähvardavad neid.
Selles “vältimatu” haige inimese etapis muutuvad noored ja terved inimesed pahaks. Patsient ei mõista, miks kõik naeravad ja naeravad, elu läheb edasi ja ta ei peatunud hetkeks tema haiguse tõttu. Viha saab kogeda sügavale ja mõnel hetkel võib see teistega „valada”. Viha ilmingud esinevad tavaliselt haiguse selles staadiumis, kui patsient tunneb end hästi ja on tugev. Väga sageli on haige inimese viha suunatud psühholoogiliselt nõrkadele inimestele, kes ei oska midagi vastata.
Haige inimese psühholoogilise reaktsiooni kolmas etapp kiireks surmani on - läbirääkimised. Haigeid inimesi püüab sõlmida või alandada saatusega või Jumalaga. Nad hakkavad arvama, neil on oma "märgid". Haiguse selles staadiumis patsiendid võivad arvata: "Kui mündil on nüüd sabad, siis ma taastun." Selles “aktsepteerimise” etapis alustavad patsiendid mitmesuguseid häid tegusid, osalevad peaaegu heategevuses. Neile tundub, et Jumal või saatus näeb, millist ja head nad on ja “muudavad meelt”, annavad neile pika eluea ja tervise.
Selles etapis hindab inimene oma võimeid üle ja püüab kõike parandada. Läbirääkimised või läbirääkimised võivad ilmneda selles, et haige inimene on valmis oma elu päästma. Läbirääkimiste staadiumis hakkab patsiendi tugevus järk-järgult nõrgenema, haigus progresseerub pidevalt ja iga päev muutub see halvemaks ja halvemaks. Selles haiguse staadiumis sõltub palju haige inimese sugulastest, sest ta kaotab järk-järgult jõudu. Saatusega läbirääkimiste etappi saab jälgida ka haige inimese sugulastele, kellel on endiselt lootust armastatud inimese taastamiseks ja nad teevad seda maksimaalselt, annavad arstidele altkäemaksu, hakkavad kirikusse minema.
Depressioon
Neljandas etapis tekib raske depressioon. Selles staadiumis saab inimene tavaliselt elu ja tervise vastu võitlema, iga päev halveneb ja halveneb. Patsient kaotab lootuse taastumiseks, tema “käed on langetatud”, täheldatakse meeleolu järsu languse vähenemist, apaatiat ja ükskõiksust tema ümbritseva elu suhtes. Inimene selles staadiumis on oma sisemise tunde all, ta ei suhtle inimestega, ta võib valetada tunde ühes asendis. Depressiooni taustal võib isikul olla enesetapumõtteid ja enesetapukatset.
Vastuvõtmine
Viiendat etappi nimetatakse aktsepteerimiseks või alanduseks. 5. etapis „on paratamatu isiku haiguse praktiliseks muutmine füüsiliselt ja moraalselt ammendanud. Patsient liigub vähe, veedab rohkem aega oma voodis. Viiendas etapis, tõsiselt haige inimene, nagu see, mis võtab kokku kogu oma elu, mõistab, et selles oli palju head, tal õnnestus teha midagi enda ja teiste jaoks, täitis oma rolli selles Maal. „Ma olen elanud selle elu põhjusel. Mul õnnestus palju teha. Nüüd saan ma rahus surra. ”
Paljud psühholoogid on uurinud Elizabeth Kübler-Ross'i mudelit „5 surmaastet” ja jõudsid järeldusele, et Ameerika uuringud olid üsna subjektiivsed, mitte kõik haiged inimesed ei läbinud kõiki 5 etappi, mõned võivad nende korralduse katkestada või üldse puududa.
Vastuvõtmise etapid näitavad meile, et surma ei toimu, vaid kõik, mis on meie elus vältimatu. Teatud hetkel hõlmab meie psüühika teatud kaitsemehhanismi ja me ei saa objektiivset reaalsust piisavalt tajuda. Me teadmatult moonutame reaalsust, muutes selle mugavaks meie ego jaoks. Paljude raskete stressiolukordade inimeste käitumine on sarnane strutsi käitumisega, mis peidab oma pea liiva. Objektiivse reaalsuse vastuvõtmine võib kvalitatiivselt mõjutada piisavate otsuste vastuvõtmist.
Õigeusu religiooni seisukohast peab inimene alandlikult tajutama kõiki elusituatsioone, st surma vastuvõtmise etapid on iseloomulikud mitteusulistele. Inimesed, kes usuvad Jumalasse, psühholoogiliselt kergemini surevad surma.
5 paratamatut tegemise etappi
Sellel teemal, eriti Ameerika psühholoogidel, on palju kirjutatud ja öeldud. SRÜ riikides ei võeta psühholoogilisi häireid tõsiselt, vaid asjata. Meid õpetatakse lapsepõlvest enesest valu vastu. Aga püüdes iseennast probleemist eraldada, üllatada end tööga, muret, piinlikkust ja valu, tekitame ainult elu väljanägemist ja tegelikult lõputult elame oma kaotuse.
Paratamatu viie etapi meetod on universaalne, see tähendab, et see sobib kõigile inimestele, kes seisavad silmitsi kriisiga. Selle töötas välja Ameerika psühhiaater Elizabeth Ross. Ta kirjeldas seda meetodit oma raamatus „Surma ja suremas“. Esialgu kasutati klassifitseerimist psühhoteraapias tõsiselt haigete inimeste ja nende sugulaste jaoks. Psühholoogid aitasid inimestel, kes teatasid ravimatust haigusest, kiirest surmast või armastatud inimese kadumisest. Hiljem hakati vältimatute viie etapi meetodit rakendama vähem traagilistel juhtudel.
Iga viies etapp on omal moel keeruline ja nõuab palju vaimseid kulusid. Aga kui esimesed kolm elame kire olekus, tihti ilma meie tegevusi realiseerimata, on teadlikkuse staadiumiks aeg, mil me esimest korda tõepoolest silmitsi uue reaalsusega. Me mõistame, et maailm ei ole peatunud, elu on ümber meie ümber. Ja see on kõige raskem.
1. etapp Keeldumine
Esimene reaktsioon stressiolukorras on katse mitte uskuda, mis juhtus. Ära usu, et see, kes uudiseid tõi, ei usu uuringu või diagnoosi tulemusi. Sageli küsib inimene esimesel minutil “Kas see on nali? Kas sa nalja?”, Kuigi tema südames ta arvab, et ta ei ole. Koos sellega kogeb inimene hirmu. Hirm surma või igavesti katkenud hirmu ees. See hirm toob kaasa šoki. Selles seisundis püüab meeles meid päästa äärmuslikust stressist. See käivitab mingi turvamehhanismi. Iseseisev režiim, kui soovite.
Keeldumine asendatakse kiiresti viha. Kirglik seisund jätkub.
2. etapp Viha
Kui eitades ei usu inimene probleemi olemasolusse, siis hakkab ta viha otsima neid, kes on süüdi oma leina all. Võimas adrenaliini kiirustamine kutsub esile agressiooni rünnakuid ja võib olla peidetud või suunatud teistele, iseendale, Jumalale, ettekujutusele jne.
Haigeid inimesi võib olla vihane teistele, et nad on terved. Nad võivad tunda, et nende perekond alahinnab probleemi ulatust, ei aita kaasa ja elab üldiselt. Väärib märkimist, et pereliikmed võivad sel hetkel tõenäoliselt olla eitamisetapis, lähtudes valemist "kui ma tahan matta oma silmad, siis kõik see kaob."
Süüdi otsimine võib langeda, et süüdistada ennast, enese liputamist. See on üsna ohtlik seisund, sest inimene võib ennast kahjustada. Ent vaimselt ebastabiilne inimene võib kirgliku soojuse tõttu teisi kahjustada.
Väga sageli hakkab inimene jooma, et kõnelda ja kogunenud kibedus välja visata. Kui olukord on põhjustatud rebenemisest või reetmisest, siis on ta valmis otsustavamaks tegutsemiseks. Peamine asi pole siin kriminaalkoodeksi piiride ületamine.
3. etapp Läbirääkimised.
Jättes kõrvale jagamise valu, üritas lahkunud inimene kohtuda partneriga, et veenda teda taganema konksu või krambiga. Ta muutub obsessiivseks, alandavaks, nõustub tegema mingeid järeleandmisi, kuid partneri silmis näib ta haletsusväärne. Juba hiljem, pärast selle etapi läbimist, ei mõista inimesed, kus nende uhkus ja inimväärikuse tunne olid sel hetkel. Kuid meeles pidada, et "ei ole kaine" meeleseisund, on neid lihtne mõista.
4. etapp. Depressioon
Kirglik seisund on aurustunud. Kõik püüdlused normaalsele elule naasmiseks ei saanud edu. Võib-olla on kõige raskem periood. Seda iseloomustab apaatia, pettumus, elamise soovi kadumine. Depressioon on väga tõsine seisund. Umbes 70% patsientidest on kalduvad enesetapumõtteid ja 15% läheb kohutavasse sammu. Miks see juhtub? Inimene ei tea, kuidas elada hinge haavaga, tühjusega, mis täidab kogu oma eluruumi. Kuna postsovetlikus ruumis on inimestel raske psühholoogide, eriti vanema põlvkonna abi otsida, ei pruugi nad olla depressiivse häire esinemisest teadlikud.
Depressiooni sümptomeid võib tundmatult võtta emotsioonide põletamiseks. Depressioonis hakkab patsient rääkima küüniliselt, piirab suhtlusringi. Sageli on tegemist alkoholi või narkomaaniaga. Teadmata, kuidas oma reaalsust muuta, püüab ta muuta või teadvuse laiendamiseks narkootiliste ainete abil. Üldiselt kaldub inimene sel perioodil "võimalikku tappa" igal võimalikul viisil. See võib olla toidu tagasilükkamine, mis toob kaasa füüsilise kurnatuse, katse teha kohalike kurjategijate vahel probleeme, ebakorrektne elustiil, alkohoolsed joogid. Isik võib oma korteris maailmast peita või tuule juurde minna.
Kui kõik eelmised perioodid kestavad kokku kuni kaks kuud, võib depressioon kesta aastaid. Seetõttu on see üks vältimatute tegemise viiest kõige raskemast etapist. Enamikul juhtudel peate abi saamiseks pöörduma spetsialisti poole.
Depressioon on ohtlik, sest eufooria tõusud asendatakse absoluutse ükskõiksuse pikaleveninud etappidega või vastupidi, viha enda ja teiste vastu. Kui haigus ei ole veel muutunud krooniliseks, võib teave isikule aidata. Need võivad olla varasemad patsiendiraamatud kogemustest, erinevad psühholoogilised koolitused piisavate psühholoogidega, online- ja offline-kursused. Ainult teadvuse mehhanismide mõistmisega saate kriisist välja tulla ja sellest õppida.
5. etapp Vastuvõtmine
Ägeda kaotuse valu muutub igavaks ja siis teeb teadvus kõike, et see haav paraneks.
Elizabeth Ross'i raamatus „Surm ja surm” öeldakse, et selles staadiumis haigestunud inimesed on täiesti rahulikus seisundis. Kõige sagedamini on nad juba füüsiliselt liiga ammendunud, kuid õnnelikud iga minutiga.
Tahaksin lisada, et vastuvõtmine toimub ainult siis, kui inimene on valmis muutusteks. Ükskõik, millises tragöödias sa elus seisad, on teil alati valik - jääda sellesse, kui kardate elada erinevalt või elatult.
Oluline on läbida kõik viis paratamatut paratamatut vastuvõtmist. Raskus seisneb selles, et annad endale võimaluse kogeda igaüks ilma emotsioone peita, ilma et tunneid tuhmaks. Ei ole häbi tundete väljendamisel. Lõppude lõpuks olete sa elav inimene. Vastasel juhul tõmmatakse pärast elu läbi tohutu kleepuva ühekordse valu ja pahameele.
Ükskõik kui kõvasti on nüüd, tuleb hetk, kui sa mõistad, et olete vaba. Kui tunnete ennast uuesti, kui te ei karda muutusi, kui olete õppinud tundma armastust kaugel. Isegi kui seda kaugust ei saa mõõta tavalistes üksustes.
5 paratamatut tegemise etappi. Inimpsühholoogia
Isik ei suuda oma elu teed käia ilma tõsiste pettumusteta ja kohutavate kadude vältimisega. Mitte igaüks ei saa piisavalt raskest stressirohkest olukorrast välja tulla, paljud inimesed on kogenud paljude aastate jooksul armastatud inimese surma tagajärgi või tõsist lahutust. Nende valu leevendamiseks töötati välja vältimatu vastuvõtmise viie etapi meetod. Loomulikult ei saa ta ühel hetkel vabaneda kibedusest ja valu, kuid ta võimaldab olukorda realiseerida ja sellest piisavalt välja tulla.
Kriis: reaktsioon ja ületamine
Igaüks meist elus võib oodata etappi, kus tundub, et probleemid ei saa lihtsalt kaduda. Noh, kui nad kõik on kodused ja lahendatavad. Sellisel juhul on oluline mitte loobuda ja minna eesmärgi poole, kuid on olukordi, kus praktiliselt mitte ükski ei sõltu inimesest - ta kannatab ja kogemus igal juhul.
Psühholoogid nimetavad selliseid olukordi kriisiks ja soovitavad väga tõsiselt sellest välja tulla. Vastasel juhul ei võimalda selle tagajärjed isikul õnnelikku tulevikku ehitada ja sellest õppest teatud õppetunde teha.
Iga inimene reageerib kriisile omal moel. See sõltub sisemisest tugevusest, haridusest ja sageli sotsiaalsest staatusest. On võimatu ennustada, milline on üksikisiku reaktsioon stress- ja kriisiolukordadele. See juhtub, et erinevatel eluperioodidel saab sama isik stressi erinevatel viisidel reageerida. Vaatamata inimestevahelistele erinevustele on psühholoogid tuletanud vältimatu vastuvõtmise üldise valemi 5 etappi, mis sobib võrdselt kõigile inimestele. Oma abiga saate tõhusalt toime tulla probleemidega, isegi kui teil ei ole võimalust konsulteerida kvalifitseeritud psühholoogi või psühhiaateriga.
5 paratamatut tegemise etappi: kuidas kaotuse kaotusega toime tulla?
Esimene probleemide võtmise etappidest rääkis Ameerika arst ja psühhiaater Elizabeth Ross. Ta klassifitseeris need etapid ja andis neile kirjelduse raamatus "Surma ja surma". Tuleb märkida, et algselt kasutati lapsendamise meetodit ainult surmaga lõppenud inimeste haiguse korral. Psühholoog töötas temaga ja tema lähisugulastega, valmistades neid vältimatuks kadumiseks. Elizabeth Ross'i raamat lõi teadlaskonda karu ja autori antud klassifikatsiooni kasutasid erinevate kliinikute psühholoogid.
Paar aastat hiljem tõestasid psühhiaatrid, et metoodika rakendamine on keeruline teraapias vältimatult vajalik stressi- ja kriisiolukorrast väljapääsu viiel etapil. Seni on psühhoterapeudid üle maailma edukalt kasutanud Elisabeth Ross'i klassifikatsiooni. Dr Ross'i uuringu kohaselt peab inimene raskes olukorras läbima viis etappi:
Igas etapis eraldatakse keskmiselt mitte rohkem kui kaks kuud. Kui üks neist viibib järjestuste üldnimekirjast või on sellest välja jäetud, siis ei anna ravi soovitud tulemust. See tähendab, et probleemi ei saa lahendada ja inimene ei naase normaalsesse elurütmi. Räägime seega iga etapi kohta üksikasjalikumalt.
Esimene etapp: olukorra eitamine
Paratamatult kurjategija on inimese kõige loomulikum reaktsioon suurele leinale. See etapp on võimatu läbida, see peab minema kõigile, kes on raskes olukorras. Kõige sagedamini keelduvad piirid šokist, nii et inimene ei suuda piisavalt hinnata, mis toimub ja püüab iseennast probleemist eraldada.
Kui me räägime tõsiselt haigestunud inimestest, hakkavad nad esimeses etapis külastama erinevaid kliinikuid ja saaksid testida lootuses, et diagnoos on vea tagajärg. Paljud patsiendid pöörduvad alternatiivmeditsiini või ennustajate poole, püüdes selgitada oma tulevikku. Koos eitamine on hirm, see peaaegu allub inimesele ise.
Juhtudel, kui stress põhjustab tõsine probleem, mis ei ole seotud haigusega, püüab inimene kogu oma väega teeselda, et tema elus pole midagi muutunud. Ta tõmbub endasse ja keeldub probleemi arutamisest kellegagi teisega.
Teine etapp: viha
Kui inimene on lõpuks teadlik oma osalemisest probleemiga, liigub ta teise etapi juurde - viha. See on vältimatu tegemise viie etapi üks raskemaid etappe, see nõuab suurt hulka vägesid nii vaimse kui ka füüsilise isiku poolt.
Lõpuks haige inimene hakkab oma viha visata tervete ja õnnelike inimeste ümber tema ümber. Viha võib väljendada meeleolumuutuste, karjuste, pisarate ja tantrumide abil. Mõnel juhul peidavad patsiendid hoolikalt oma viha, kuid see nõuab nendelt palju vaeva ja ei võimalda seda etappi kiiresti ületada.
Paljud inimesed, kes seisavad silmitsi katastroofiga, hakkavad oma saatust kahetsema, ei mõista, miks nad peavad nii palju kannatama. Neile tundub, et igaüks nende ümber kohtleb neid ilma vajaliku austuse ja kaastundeta, mis ainult süvendab viha puhanguid.
Läbirääkimised - kolmas etapp paratamatuse tegemisel
Selles etapis jõuab inimene järeldusele, et kõik mured ja õnnetused kaovad peagi. Ta hakkab aktiivselt tegutsema, et viia oma elu tagasi oma endisele kursusele. Kui stressi põhjustab suhete purunemine, siis läbirääkimiste etapp hõlmab katseid pidada läbirääkimisi lahkunud partneriga tema perekonda tagasipöördumise kohta. Sellega kaasnevad pidevad kõned, esinemised tööl, väljapressimine laste osalemise või muude oluliste asjade abil. Iga kohtumine oma minevikuga lõpeb hüsteerias ja pisarates.
Selles olekus tulevad paljud Jumala juurde. Nad hakkavad kirikus käima, ristitakse ja püüavad koguda oma tervist või muid edukaid tulemusi kirikus. Samaaegselt usuga Jumalasse paraneb saatusest tulenev taju ja otsimine. Mõned saavad äkki eksperdid, teised tehingud kõrgemate volitustega, pöördudes psühholoogia poole. Veelgi enam, sama inimene täidab sageli üksteist välistavaid manipuleeringuid - ta läheb kirikusse, õnnestunute ja õpimärkide juurde.
Kolmanda etapi haiged inimesed hakkavad kaotama oma jõudu ja ei saa enam haigusele vastu seista. Haiguse kulg põhjustab neile rohkem aega haiglates ja protseduurides.
Depressioon - vältimatu viie etapi pikim etapp
Psühholoogia tunnistab, et kriisiga inimesi ümbritsev depressioon on raskem võidelda. Selles etapis on võimatu ilma sõprade ja sugulaste abita teha, sest 70% inimestest on enesetapumõtteid ja 15% neist püüab oma elu elada.
Depressiooniga kaasneb pettumus ja teadlikkus nende jõupingutuste tühisusest, mis on tehtud probleemi lahendamiseks. Isik on täielikult ja täielikult kurbuses ja kahetsuses, ta keeldub teistega suhtlemast ja veedab kogu oma vaba aja voodis.
Meeleolu depressiooni staadiumis muutub mitu korda päevas, apaatia on järsu tõusu taga. Psühholoogid peavad depressiooni ettevalmistuseks olukorra vabastamiseks. Kahjuks peatuvad paljud inimesed depressioonil paljude aastate jooksul. Kogemates oma ebaõnnestumist ikka ja jälle, ei luba nad end vabaks ja alustada uuesti elu. Ilma kvalifitseeritud professionaalita on selle probleemi lahendamiseks võimatu.
Viies etapp on paratamatu aktsepteerimine.
Paratamatuks osutumiseks või, nagu nad ütlevad, on vaja, et elu mängiks taas erksate värvidega. See on viimane etapp vastavalt Elizabeth Ross klassifikatsioonile. Kuid inimene peab selle etapi läbi minema läbi ise, keegi ei saa teda aidata ületada valu ja leida jõudu, et vastu võtta kõik, mis juhtus.
Vastuvõtmise staadiumis on haiged inimesed juba ammendunud ja ootavad surma kui vabastamist. Nad küsivad oma sugulastelt andestust ja analüüsivad kõiki häid asju, mida neil õnnestus teha. Kõige sagedamini räägivad sellel perioodil sugulased rahustamisest, mida loetakse sureva isiku näol. Ta lõdvestab ja naudib iga minuti järel.
Kui stress on põhjustatud muudest traagilistest sündmustest, peaks inimene olukorra täielikult üle saama ja sisenema uue elu, taastudes katastroofi tagajärgedest. Kahjuks on raske öelda, kui kaua see etapp peaks kestma. See on individuaalne ja kontrollimatu. Väga sageli avab alandamine äkki inimesele uusi silmaringi, hakkab ta äkki tundma elu erinevalt kui varem ja muudab oma keskkonda täielikult.
Viimastel aastatel on Elizabeth Ross'i tehnika väga populaarne. Mainekas arst teeb oma täiendused ja muudatused, isegi mõned kunstnikud osalevad selle tehnika täiustamisel. Näiteks, Shnurovi sõnul 5-astmelise valiku aktsepteerimise valem, kus kuulus Peterburi kunstnik oma tavapärasel viisil määratleb kõik etapid, ilmus mitte nii ammu. Loomulikult esitatakse see kõik naljakas vormis ja on mõeldud kunstniku fännidele. Kuid me ei tohiks siiski unustada, et kriisi ületamine on tõsine probleem, mis nõuab edukaks lahenduseks hoolikalt läbimõeldud meetmeid.
Mida teha, kui hing on halb või 5 sammu negatiivsete sündmuste tegemisel
Kui oleme silmitsi negatiivsete faktide või sündmustega, mis puudutavad meid isiklikult (näiteks teave tõsise haiguse, surma, kaotsimineku või kaotuse kohta), siis reageerime neile teatud viisil.
Ameerika psühholoog Kübler-Ross tuvastas surnud patsientide tähelepanekute põhjal 5 surmainformatsiooni vastuvõtmise etappi:
1 Negatsioon. Selles staadiumis eitab inimene oma vahetu surma kohta teavet. Tundub, et on tekkinud mingi viga või teda ei räägitud.
2 Viha. Mingil hetkel mõistab inimene, et teave surma kohta oli tema kohta ja see ei ole viga. Seal on viha staadium. Patsient süüdistab teda ümbritsevaid inimesi (arstid, sugulased, riiklik süsteem)
3 Pakkumine. Olles lõpetanud süüdistamise, hakkavad haiged hakkama "ostma": nad püüavad tegeleda saatusega, Jumalaga, arstidega jne. Üldiselt püüavad nad kuidagi surma aega edasi lükata
4 Depressioon. Pärast kolme eelmise etapi läbimist mõistavad patsiendid, et surm tekib pärast arsti poolt määratud aega. See juhtub just selle isikuga. Teiste peksmine ei muuda asju. Ka tehing ei toimi. Seal on depressiooni faas. Meeleheide on sisse lülitatud. Kadunud huvi elu vastu. Tuleb apaatia.
5 Vastuvõtmine. Selles etapis väljub patsient depressioonist. Ta aktsepteerib peatset surma. Seal on alandlikkus. Isik võtab oma elu kokku, lõpetab lõpetamata äri, kui võimalik, hüvasti oma lähedastele.
Neid etappe (eitamine, genv, pakkumine, depressioon, aktsepteerimine) saab rakendada ka teistele meile avalduvatele negatiivsetele sündmustele, vaid need jõud, millega need etapid on kogenud.
Eraldusteabe vastuvõtmise etapid
Vaatame isikut, keda temaga suhtlemisel murdis:
- Keeldumine Mingil hetkel ei usu ta seda, mida on öeldud. Tundub, et see oli nali või ta valesti aru sai. Ta võib uuesti küsida: „Mis? Mida sa ütlesid? "
- Viha Mõistes, mis toimub, kogeb ta viha. Tõenäoliselt tahab ta kuskilt välja visata, nii et selles etapis saab kuulda järgmist fraasi: „Kuidas sa seda mulle pärast nii palju aastaid teha?”. Või "Ma olen teile kõik andnud ja teete seda mulle niimoodi!" Mõnikord võib viha suunata mitte partnerile, vaid vanematele ja sõpradele. See juhtub, et viha on suunatud iseendale.
- Pakkumine. Pärast süüdistusi võib olla soov uuendada suhet: „Kas me saame uuesti alustada?” Või „Mis oli vale? Ma parandan selle! Ütle mulle, mida ma saan teha? "
- Depressioon Meeleheide tuleb, õudus. Elu tähenduse kaotus. Huvi elu vastu. Isik kogeb kurbust, igatsust, üksindust. Isik on pessimistlik oma tuleviku suhtes.
- Vastuvõtmine Isik mõistab ja aktsepteerib seda, mis juhtus.
Nagu näeme, ei olnud selles näites räägitud surmavast haigusest, kuid etapid langesid kokku Kubler-Ross'i poolt tuvastatud surmade vastuvõtmisetappidega.
Järeldused
- Reeglina, kui seisame silmitsi negatiivsete sündmustega, läbime me ühes või teises vormis need etapid
- Kui tunnete, et olete mõnes negatiivses sündmuses mingis etapis kinni jäänud, proovige minna järgmisse etappi või alustada uuesti, et neid etappe läbi vaadata. Võib-olla ei mõjuta vastuvõtmine täielikult mitte kogenud etappi
- Nagu näeme, on viimane etapp sündmuse aktsepteerimine nii nagu see on. Võib-olla on mõttekas, kui eluraskustega silmitsi seista, püüdma neid kohe vastu võtta?
Kui selle artikli ideed on teie jaoks lähedased, siis tulete konsultatsiooni, me teeme sellega koostööd. Ilus päev!
Natuke psühholoogiat. 5 paratamatut tegemise etappi
1. etapp - keeldumine (isik keeldub nõustamast sellega, mis temaga juhtus);
2. etapp - viha (selles staadiumis avaldub agressioon kogu maailma suhtes);
3. etapp - läbirääkimised (on mõtted, kuidas paremas saatuses kokku leppida);
4. etapp - depressioon (selles staadiumis võib inimene olla kogu päeva depressioonis);
5. etapp - vastuvõtmine (paratamatu saatus).
Erinevatel ukrainlastel on nüüd erinevad etapid. Palju rohkem kinni jäänud 1
- Edetabel
- Esiteks peal
- Teema
72 kommentaari
Heroiinisõltuvusest ei ole täielikult emiteeritud, keegi pizdit
on ravitud. kuid see on statistiline viga) 5%
Nichrome niipalju kui sa viskasid
Jah, üldiselt ei ole mingit sõltuvust, kõik narkomaanid on välja tulnud, mis jätkaks tulistamist!
miks see juhtub Kirjutasin allpool, kopeerin teile:
Venemaal ei saata keegi ukrainlastele meeldivaks. me armastame neid kogu tee ümber. kuid Ukraina meedia saadab selliseid impulsse. Siin on teile tõend, nüüd paljud venelased kutsuvad oma sõpru või sugulasi Ukrainas, nad tahavad teada, kuidas nad teevad või nad on lihtsalt mures, ja väga sageli kuulevad nad oma aadressil, et midagi ebamõistlikku agressiooni pole. On ainult üks järeldus.
Nägin ukraina programme nädal tagasi, kui kirjutasin, et Ukraina meedia õhutab ukrainlasi venelaste vastu. See on tavapärane praktika, et inimesed rallib kujuteldava välise vaenlase vastu, et inimesed ei märka praeguse valitsuse sisemisi probleeme ja ebakompetentsust.
Näiteks meedia, isegi kui mitte alati objektiivne, ütlevad pidevalt, et ukrainlased on vennalikud, nüüd on nad sattunud väga keerulisse olukorda, kõigis riigi linnades peetakse teie toetusi, aga ilmselt ei näidata seda. Joonistage oma järeldused.
Psühholoogias vältimatu tegemise etapid
Paratamatuteks näideteks on lähedaste surm, surmaga lõppenud diagnoos isikule või muud traagilised sündmused elus, mis põhjustavad hirmu ja viha. Ohvri teadvus tekitab reageerimismehhanismi reaktsioonide ahela kujul, et nende olukordadega toime tulla ja neid vastu võtta. See hõlmab mitmeid etappe, mis koos moodustavad inimese käitumise mudeli, kui nad seisavad silmitsi midagi paratamatut.
1969. aastal avaldas arst Elizabeth Kübler-Ross raamatu „Surm ja surm”, kus ta kirjeldas üksikasjalikult viie leina etappi, mis põhinevad tema igapäevastel vaatlustel inimestel, kellel ei olnud kaua aega elada.
Seda käitumismustrit võib seostada mitte ainult surma või diagnoosiga. See kehtib elu muutuste kohta: töövõimetused (vähendamine või vallandamine), rahaliselt (pankrot), isiklikud suhted (abielulahutus, reetmine). Isik vastab kõigile nendele sündmustele spetsiaalse käitumismudeli abil, mis hõlmab järgmisi etappe:
Kõik need etapid ei pruugi olla üksteise järel ranged, mõned võivad puududa, teine inimene naaseb ja mõnedele inimestele võib ta kinni jääda. Need võivad kesta erinevatel aegadel.
Esimene etapp on eitamine. Temaga ei usu inimene muutustesse, ta arvab, et see temaga ei juhtu. Keeldumine võib kesta mõnest minutist mitme aastani. See on ohtlik, sest inimene on võimeline tegelikkusest "ära minema" ja jääma sellesse etappi.
Näiteks on patsient, kellel oli diagnoositud surmav diagnoos, ja ta ei usu sellesse ja nõuab uuesti katsetamist, mõtlesin, et teda segati kellegagi. Tüdruk, kellelt armastatud vasak, arvab, et see on ajutine, otsustas mees lihtsalt puhata ja naaseb varsti.
Paratamatuse vastuvõtmise järgmine etapp väljendub patsiendi agressioonis. Sageli on see suunatud objekti põhjustanud objektile. Viha saab kukutada kedagi ümber: arst, kes teatas surmast diagnoosist, juht, kes teda vallandas, naine, kes teda lahkus, või muud tervislikud inimesed, kui ta on haige. Mees ei saa aru, miks ta temaga juhtus, ta peab seda ebaõiglaseks.
Sellel etapil on mõnikord kaasas tõelised agressiivsed puhangud ja avatud viha. Kuid ei ole soovitatav neid piirata, sest see on psüühikale tõsiste tagajärgedega. Parim on muuta viha teisele poole, näiteks teha jõusaalis füüsilisi harjutusi.
Olles selles staadiumis, püüab inimene igati paratamatult edasi lükata. Ta loodab, et saate veel muutuda, leida väljapääs olukorrast, kui te ohverdate.
Näiteks töötaja, kes hakkab ületunnitööd vähendama. Või patsient, kes on diagnoositud kohutavalt, viib tervisliku eluviisi ja teeb häid tegusid, lootes, et see aitab teda paratamatult edasi lükata. Kui need pingutused ei tooda vilja, muutub inimene depressiooniks.
Kui ohver mõistab, et kõik tema jõupingutused muutuste vältimiseks olid asjata, tekivad nad varsti niikuinii, algab depressiooni staadium. Selles staadiumis lähevad inimesed, kes on väsinud võitlemisest, oma sisemistesse kogemustesse ja emotsioonidesse ning liiguvad oma lähedastest eemale. Neil on vähenenud enesehinnang, meeleolu, tunduvad enesetapumõtted. Nad on pidevalt depressioonis, nad ei taha majast lahkuda ja teistega suhelda.
Näiteks on patsient, kes on väsinud võitlema oma elu eest ja on kaotanud lootuse taastumiseks.
Sellel etapil on teine nimi - alandlikkus. Tema juures on kannatanu moraalselt ammendatud. Ta aktsepteerib paratamatult paratamatut, paneb temaga kokku, hindab väljavaateid. Haige inimene võtab kokku, mida ta oma elus õnnestus teha. Paljud inimesed selles riigis hakkavad otsima uusi võimalusi, avastama midagi ise.
Seda paratamatut vastuvõtmise mudelit kasutatakse psühholoogias laialdaselt.
5 paratamatut tegemise etappi
Iga inimese elu ei ole ainult rõõm ja õnnelikud hetked, vaid ka kurvad sündmused, pettumused, haigused ja kaotused. Kõikide juhtumite aktsepteerimiseks on vaja tahtejõudu, vaja on olukorda piisavalt näha ja tajuda. Psühholoogias on vältimatu vastuvõtmise viis etappi, mille kaudu läbivad kõik, kellel on raske eluaja.
Neid etappe on välja töötanud Ameerika psühholoog Elizabeth Kubler-Ross, kes oli huvitatud lapsepõlvest surma teemast ja otsis õige surma. Hiljem veetis ta palju aega surmahaigete surevate inimestega, aidates neil psühholoogiliselt, kuulates nende ülestunnistusi jne. 1969. aastal kirjutas ta raamatu surma ja surma kohta, mis sai tema riigis bestselleriks ja millest lugejad said teada viis surma vastuvõtmise etappi, samuti teisi vältimatuid ja kohutavaid sündmusi elus. Ja need ei puuduta mitte ainult surnud isikut või isiku rasket olukorda, vaid ka tema sugulasi, kes temaga sellist olukorda kogevad.
5 paratamatut tegemise etappi
Nende hulka kuuluvad:
- Keeldumine Mees keeldub uskumast, et see temaga juhtub, ja loodab, et see õudusunenägu ühel päeval lõpeb. Kui me räägime surmavast diagnoosist, peab ta seda veaks ja otsib teisi kliinikuid ja arste, et seda ümber lükata. Need, kes on lähedased, toetavad kannatusi, sest ka nad keelduvad uskumast paratamatusse lõppu. Sageli jäävad nad ajast maha, vajaliku ravi ja külastavate saatjate, õnnestunute, psühholoogide edasilükkamist, ravivad ravimtaimed jne. Haige inimese aju ei saa aru elu lõpu paratamatuse kohta.
- Viha Paratamatu inimese teisel etapil kannatab ta piinliku pahameele ja enesehaletusega. Mõned lihtsalt julgevad ja küsivad kogu aeg: „Miks mina? Miks see minuga juhtus? ”Sulge ja kõik teised, eriti arstid, saavad kõige kohutavamateks vaenlasteks, kes ei taha aru saada, ei taha ravida, ei taha kuulata jne. Just selles staadiumis võib inimene tülitseda kõigi oma sugulastega ja pöörduda arstidele kaebuste esitamiseks. Teda häirivad kõik naeravad terved inimesed, lapsed ja vanemad, kes elavad ja lahendavad oma probleeme, mis teda ei puuduta.
- Läbirääkimised või läbirääkimised. Kolme viie sammu puhul, mis on paratamatu, võtab inimene endale iseenda või teiste kõrgemate võimudega läbirääkimisi. Oma palvetes lubab ta talle, et ta parandab ennast, teeb seda või vastutasuks tervise või muu talle olulise kasu eest. Selle aja jooksul hakkavad paljud alustama heategevust, kiirustades tegema häid tegusid ja neil on aega selles elus vähemalt vähe. Mõnedel inimestel on oma märgid, näiteks kui puust lehed langevad ülemise küljega jalgadele, see tähendab heade uudiste ootamist ja kui alumine - siis halb.
- Depressioon Paratamatute tegemise neljas etapis muutub inimene depressiooniks. Tema käed langevad, ilmuvad apaatia ja ükskõiksus kõike. Isik kaotab elu tähenduse ja võib proovida enesetapu. Sugulased väsivad ka võitlusest, kuigi nad ei pruugi vormis anda.
- Vastuvõtmine Viimasel etapil lahkub isik paratamatult, võtab selle vastu. Surmad haiged inimesed ootavad vaikselt finaali ja isegi palvetavad kiire surma eest. Nad hakkavad palvetama lähedastelt andestust, teades, et lõpp on lähedal. Muude traagiliste sündmuste puhul, mis ei ole seotud surmaga, läheb elu tavalisse kursusesse. Ka sugulased rahunevad, teades, et midagi ei saa muuta ja kõik, mida saab teha, on juba tehtud.
Pean ütlema, et kõik etapid ei toimu selles järjekorras. Nende järjestus võib varieeruda ja kestus sõltub psüühika vastupidavusest.
Keeldumine, viha, läbirääkimised, depressioon, alandlikkus - mis on etapp?
Need on vältimatu, nn Kuhler-Ross'i kõvera vastuvõtmise viis etappi. Seda meetodit kasutavad psühhoterapeudid stressist ja kriisiolukorrast taastumise kompleksses ravis.
Esimene probleemide võtmise etappidest rääkis Ameerika arst ja psühhiaater Elizabeth Ross. Ta klassifitseeris need etapid ja andis neile kirjelduse. Esialgu kasutati lapsendamismeetodit ainult surmaga lõppenud inimeste haiguse korral. Psühholoog töötas temaga ja tema lähisugulastega, valmistades neid vältimatuks kadumiseks. Elizabeth Ross kirjutas raamatu "Surma ja surma", mis tekitas teadlaskondades segadust ning autori antud klassifikatsiooni kasutasid erinevate kliinikute psühholoogid.
5 vältimatute, muutuste ja juhtimisotsuste tegemise etappe
Avaleht »Artiklid» 5 vältimatute, muutuste ja juhtimisotsuste tegemise etappe
5 vältimatute, muutuste ja juhtimisotsuste tegemise etappe
Enne kui muudate, peaks teie jaoks ähvardama midagi uskumatult olulist.
Richard Bach. Messia Pocket Guide
Enamik meist vaatab hirmu muutustele. Uus reaalsus - kas see on ettevõtte strateegia muutus, palgasüsteem, planeeritud vähendamised - põhjustab meile häireid, samuti ootamatult diagnoositud diagnoosi, mis avastati rutiinse kontrolli käigus. Loomulikult on emotsioonide „aste” teistsugune, kuid nende spektr on peaaegu sama. Esialgsest šokist: „Ei, see ei saa minuga juhtuda!” Enne paratamatuse aktsepteerimist: „Noh, sa pead hakkama elama erinevalt.” Miks nii?
See on inimloomusega täiesti seletatav. Muudatused ohustavad meid mitmesuguste kahjudega:
- stabiilsus;
- kontrolli üle;
- staatus;
- pädevused;
- karjäärivõimalused;
- raha;
- sotsiaalsed ühendused;
- töökohal jne
Ja kaotus, isegi potentsiaal, reageerivad inimesed peamiselt emotsionaalselt, sealhulgas kaitsemehhanismid.
Selline põhiline kaitsemehhanism on tuntud kui E. Kübler-Ross'i vastuse muudatuste viis etappi. Tuntud psühholoog, keda kirjeldati korduvalt oma kultuskirjas „Surm ja surm“ (surm ja surm, 1969) tõsiselt haigete ja surevate inimeste emotsionaalsetest reaktsioonidest ning kirjeldati 5 emotsionaalse reageerimise põhietappi:
Peaaegu sama etapi inimesed läbivad oma emotsionaalsetes reaktsioonides silmitsi vajadusega kohaneda uue reaalsusega. Mõnes mõttes on muutus olemasoleva olukorra surm. Nagu Anatole France kirjutas: „Igal muutusel, isegi kõige soovitavamal, on oma kurbus, sest see, mida me lõhkume, on meie osa. Te peate teise inimese sisenemiseks surema ühe elu. ”
Vaatame inimeste käitumist ja võimalikke juhtimismeetmeid igas etapis.
1. Negatsioon
Keeldumise algstaadiumis kardavad inimesed tavaliselt, et muutused on neile isiklikult negatiivsed: „See võib olla ettevõtte jaoks vajalik, kuid ma ei vaja seda! Mul on stabiilsed ja tavalised kohustused. ” Keeldumine võib ilmneda, kui:
- inimesed ei käi eelnõu muutuste koosolekutel mis tahes mugava ettekäändega;
- nad ei osale aruteludes;
- nad on ükskõiksed või rutiinselt hõivatud tavapäraste bürokraatlike ülesannetega.
Mida saab teha selles etapis:
- anda võimalikult suur hulk teavet erinevate sidekanalite kohta muudatuste eesmärkide ja põhjuste kohta;
- anda inimestele aega muutuste mõistmiseks;
- ergutada arutelu ja osalemist.
2. Viha
Praegusel etapil on oluline mõista, et see ei ole iseenesest muutus, mis inimestele viha tekitab, vaid kahju, mida nad kannavad: „See on ebaõiglane! Ei! Ma ei saa seda vastu võtta! "
Selle tulemusena saavad töötajad selles etapis:
- kaebavad lõputult selle asemel, et töötada;
- sattuda maksudesse ja kriitika;
- ärritage rohkem kui tavaliselt, kleepudes väikestele.
Tegelikult viitab avalikult väljendatud viha inimeste kaasamisele ja see on hea! See on juhtidele võimalus anda töötajatele "tugeva emotsioonide auru" ja samal ajal analüüsida väljendatud skeptitsismi ja kahtlusi - need võivad osutuda põhjendamatuks.
Mõned soovitused selles etapis:
- esimest korda kuulata inimesi, mitte püüdes neid veenda, tunda oma tundeid;
- Pakkuda võimalusi, kuidas kompenseerida kahju, mida töötajad kardavad, näiteks täiendkoolitus, ümberõpe, paindlik ajakava jne;
- julgustada inimesi juhtima tööenergiat kriitika ja tühja retoorika asemel muutuste tegemiseks;
- lõpetage frank sabotaaž, kuid ärge agressioonile reageerige.
3. Allahindlus
See on katse paratamatult edasi lükata. Me püüame „juhtida“ juhtkonna või endaga, et lükata muudatused edasi või leida väljapääs olukorrast: „Kui ma luban seda teha, kas te ei luba neid muutusi minu elus?” Näiteks alustab töötaja ületunnitööd, et vältida tulevasi vähendamisi.
Läbirääkimised on märk sellest, et inimesed on juba hakanud tulevikku vaatama. Nad ei ole veel oma hirmudest lahku läinud, kuid nad otsivad juba uusi võimalusi ja peavad läbirääkimisi.
Siin on väga oluline:
- suunata inimeste energiat positiivses suunas, mitte lükata nende ideid tagasi;
- ergutada ajurünnakuid, strateegilisi istungeid;
- aidata töötajatel oma karjääri ja võimalusi uuel viisil hinnata.
4. Depressioon
Kui eelmisel etapil on negatiivne tulemus, jäävad inimesed depressiooni, depressiooni, tuleviku ebakindluse ja energiapuuduse seisundisse: „Miks proovida? Igatahes ei too see kaasa midagi head. " Sellisel juhul tähendab depressioon kaitsev reaktsioon, mitte vaimne häire.
Ettevõttes on depressiooni tunnused järgmised:
- apaatia üldine meeleolu;
- haiglate arvu suurenemine ja töölt puudumine;
- suurendada töötajate käivet.
Ülesanded selles etapis:
- tunnustada olemasolevaid raskusi ja probleeme;
- kõrvaldada ülejäänud hirmud, kahtlused ja otsustamatus;
- aidata inimestel depressiivsest seisundist välja tulla, toetada kõiki aktiivsete tegevuste katseid ja anda positiivset tagasisidet;
- näidata töötajatele isiklik näide muutuste projektis osalemisest;
5. Vastuvõtmine
Kuigi see on viimane etapp, peavad juhid mõistma, et aktsepteerimine ei tähenda tingimata nõusolekut. Inimesed mõistavad, et edasine vastupanu on mõttetu ja nad hakkavad hindama väljavaateid: „Okei, on aeg teha tööd. Mõelgem võimalusi ja lahendusi. " Sageli on heakskiit pärast esimest lühiajalist tulemust. Näete selle etapi ilminguid, et töötajad:
- valmis uusi asju õppima;
- investeerida võimu muudatuste tegemisse;
- tunda end kaasatud ja kaasata teisi.
Selle etapi tulemuste saavutamiseks on vajalik:
- tugevdada ja tugevdada uusi käitumisviise;
- tasu edu ja saavutuste eest;
- arendada ja seada uusi ülesandeid.
Loomulikult ei käi inimesed tegelikult kõiki etappe järjest. Pealegi ei jõua kõik lapsendamisetappi. Kuid emotsionaalset dünaamikat tundvates organisatsioonides toimunud muutuste juhtidel ja juhtidel on mitmeid eeliseid:
- mõista, et resistentsus on normaalne.
- nad on teadlikud sellest, millise resistentsuse staadiumi inimesed on ja milliseid reaktsioone saab oodata.
- leevendatakse mõistmisega, et nende enda reaktsioonid ja tunded on normaalsed ega ole nõrkuse tunnused.
- suudab arendada ja rakendada asjakohaseid meetmeid nende etappide kiireks ja tõhusaks läbimiseks.
Edukad muudatused teile!
Emotsionaalse luure ekspert: Elena Eliseeva
Materjalide täielik kogumine elektroonilises käsiraamatus "Muudatuste haldamine. Meetodite ja tööriistade ülevaade "saate vormi tasuta täita.
5 sõltuvuse etappi
Psühholoog Elizabeth Kübler-Ross oli esimene, kes kirjeldas vältimatute tegemise etappe. Aastal 1969 ilmutas ta enimmüüdud raamatus „Surma ja surma”, et ta teatas viis surma vastuvõtmise etappi. Aastaid hiljem hakati seda sätet rakendama teistel jõuetusjuhtumitel: lahkumine oma lähedase, reetmisega, hävinguga, kroonilise või ravimatu haiguse diagnoosimisega. Iga sõltlane ja alkohoolik läbivad neid etappe enne, kui ta hakkab taastuma.
Alates sõltuvuse keelamisest vastuvõtmisele ja alandlikkusele
Isik leiab end sageli olukordades, mida ta ei saa muuta. Silmatorkav näide on kroonilise haiguse ootamatu avastamine. Peaaegu alati on narkootikumide või alkoholi sõltlane šokeeritud uudisest, et ta on haige. Aeg peab mööduma enne vältimatut. Kõigepealt on uimastisõltlastel raske uskuda, et haigusest sõltuvust ei saa paraneda. Ainult aktsepteerimisega saate olukorda mõistatult hinnata ja alustada uut elu.
Iga sõltlane läbib 5 haigusetappi. Kõik need on erinevad. Mõned inimesed vajavad saadud teavet "seedima", teised lähevad juba aastaid alandlikuks ja teised ei jõua viimaseni.
- Keeldumine Esimesel etapil keeldub inimene kindlalt usu olemasolust. Ta otsib kõike ümberlükkamist, valetades ennast ja kuni viimane ei suuda uskuda, mis toimub. Näiteks puudub alkohoolikutel sageli kogu elu, et ületada eitamine.
- Viha Teises etapis on sõltlane vihane. Ta mõistab, et see on tema kohta, mitte keegi teine. Majast sõltuvad sugulased jäävad välklambi, psühholoogide ja rühma liikmetega, kes juba teevad ennast paremini kui patsient rehabilitatsioonikeskustes.
- Läbirääkimised. Sõltlane või alkohoolik, kes üritab tehingut teha. Kõrgemate jõududega, arstidega, saatusega. Ta parandab meelt, näeb märke kõiges ja viib pidevalt läbi sisemist dialoogi: „Kui järgmine auto on valge, siis tähendab see universumi tahet, mida ma kasutan,“ „Kui klaasis on rohkem kui 10 sippi, siis ma kindlasti paranen”.
- Depressioon Mees mõistab, et haigus on nüüd temaga igavesti. Ta meeleheidet, kaotab usu ja jõu, loobub ja arvab üha sagedamini enesetapu. Selles olukorras on vaja heade spetsialistide toetust rohkem kui kunagi varem. Depressioon võib võtta kaua aega, enne kui algab viimane 5. etapp.
- Vastuvõtmine Sõltlane on tegelikust olukorrast täiesti teadlik. Ta aktsepteerib alkoholismi või narkomaania diagnoosi, kogedes samas tohutut leevendust. Patsient avab teise tuule, on valmis raviks ja jagab oma kogemusi teistega. Isik mõistab, et konkreetsete tegevuste elluviimine aitab tal elada täielikku elu.
Iga patsiendi sõltuvusastmed on individuaalsed. Ta võib nende juurde ringi naasta, hüpata üle või minna väga kiiresti. Teadmine ravimatute haiguste võtmise etappidest võimaldab teil otsekohe jõuda viimasesse etappi, kulutamata võitlusele liiga palju energiat ja saates need taastumisele.