Saanud aru, et tsikli kaitsevarustusele kuluvast ca 10 000 krooni suurusest investeeringust mul pääsu ei ole, alustasin jupphaaval kõige vajaliku muretsemist.
Esimeseks platsisõiduks ma kogu komplekti veel kokku ei saanud, sest kõikvõimalikud soovitajad, netikommentaatorid ja poodide müügimehed rääkisid nii erinevat juttu, et ma ei suutnud oma väheste teadmiste juures mingit asjalikku otsust ära teha.
Näiteks minu esimest käiku ühte Tartu motopoodi vürtsitas kohtumine kahe tsiklimehega, kes olid nähtavasti mingit juppi ostma tulnud ja vaatasid huviga, kuidas ma müügimehele kõik vähegi kaitseriietusse puutuvad küsimused lolli näoga ette vuristasin.
"Mis rattaga sa sõidad?" küsisid nad.- "Ega mul ratast veel polegi, teen lube alles." - "Einojah, aga millise ratta ostad?" - "Ei tea. Lähemal ajal arvatavasti ei ostagi."
- "A miks sa siis riietust ostad?"
Vaatasin onudele otsa, kerisin mõttes autokooli teooriatundidest pähe raiutud reeglit "enne-osta-varustust-ja-alles-siis-tsikkel" ning tänasin viisakalt hüva nõu eest. Kuna müügimees sai üsna pea hakkama sellise naljaga kui Gore-texiga immutatud (!) riiete tutvustamine, siis tänasin viisakalt tedagi ning asusin kedagi targemat otsima.
Teine koht, kuhu ma nõu saamiseks pöördusin, oli üks tuttav tsiklimees, kuid nagu poes kohatud sellid, võttis temagi hoiaku, et mis sellest kaitseriietusest ikka nii väga osta... Samas, tuleb tunnistada, ütles temagi, et kuna ma niigi olen kõikvõimalike (ja -võimatute) vigastuste saaja, siis natukese mõtlemise peale võib see riiete idee tõesti päris hea olla.
Kolmandaks võtsin ma enne mootorratturite netikogukonna www.biker.ee läbituhlamise. Küll on selles foorumis alles teemasid! Õnnetused, tsiklijupid, kiivrite erinevused, värvide praktilisus, nipid kukkumiste vältimiseks... Ma veetsin seal tunde. Ja tunde. Ja tunde. Ja mida rohkem ma lugesin, seda rohkem ma mõistsin, et üht ja kõige paremat vastust ma kusagilt ei saa, nii et - nii kurb, kui see ka poleks - otsustada, mida ja kust osta, tuleb mul ikka päris oma peaga.
Kuna Tallinna Motodepoo tundus olevat hea ja suure valikuga koht, kuid mul tuli veel mõned päevad Tartus passida, alustasin platsisõidu tundidega tavaliste riietega - teksad ja jakk.
Selge autokoolil on selline süsteem, et tsikli teooriat, platsi- ja linnasõitu annavad kolm erinevat õpetajat, nii et Raadi lennuvälja lähedal asuval asfalteeritud väljakul tuli mul tutvuda järgmise, ka juba pealtnäha eheda tsiklimehega.
Kui teooriaõpetaja Õnnekas oli kogukas, laia rinna ja pöetud peaga tegelane, siis platsiõpetaja Alo on teist masti mees: pikk, kiitsakas, poolde selga ulatuva hobusesaba ning kitsehabemega. Seljas on tal alati mõni tume särk kirjaga a-la "Hard rock" või siis must nahktagi - igatahes täpselt selline mees, kellega sa pimedas kõrvaltänavas kokku ei tahaks juhtuda.
Vaatasin eemalt, kuidas ta minu kursusekaaslast õpetas ning juurdlesin omaette, et huvitav, kui ta peaks minu kunagise autoõpetaja sarnaste sotsiaalsete oskustega mees olema, siis... kaua ma vastu pean? Öeldakse küll, et kiivri sees on ebamugav ropendada, aga ikkagi.
Õnneks läks aga seegi hirm kiiresti aia taha, sest oma kergelt hirmutava välimuse kiuste selgus, et Alo on lõbus, humoorikas, rahulik ja, mis peamine!, kannatlik.
Kui ta mulle platsil liikumise reegleid ("Sõidame ringiratast, siinpool poste selles suunas ja teiselt poolt tagasi...") seletama hakkas, mina aga paanikat täis silmadega mootorratast vaatasin, oli mu peas toimuv umbes selline: "Huvitav, kas ta eeldab, et ma tean, kus siin igasugused sidurid-pidurid-gaasid ja muu taoline on?"
"Vabandage, aga kuna ma ei jaga üldse matsu, kuidas see masin liigub, ma olen kokku oma elus ainult 5 minutit tsikli seljas olnud - ja sedagi tagumisel istmel - siis äkki näitate mulle enne, mida kõik need kangid teevad? Ses mõttes, et ma ju ei tea isegi seda, kuidas siin käiku vahetada. On sel tsiklil üldse käiguvahetus või?"
Alo vaatas mulle otsa oma altkulmu, ühe suupoolega naeratava näoga (mida ma järgnevate sõidutundide jooksul oi-kui-mitu korda nägema olen pidanud) ning ütles poolnaerdes, poolkäskivalt: "Rahu, küll me jõuame."
"Ahah... Okei, nii et ta ikkagi teab, et ma ei tea tuhkagi. Väga hea," püüdsin ma seal mingit väärikust säilitada ja kuulasin edasi, mis suunas ma seal platsil liikuma pean hakkama.
Olin end enne tundi rihtinud selle peale, et pean õppima selgeks vähemalt sama palju, kui vahetult enne mind platsisõitu teinud mees. Kuna tema põhiprobleem tundus olevat tsikli kohalt saamine ja väljasuretamises, nagu ta ise mulle hiljem ütles, on tal vähemalt must vöö, siis ei tundunud ülesanne liiga keeruline.
Suur oli aga minu rõõm, kui... tunni lõpuks oskasin ma tsikliga mitte ainult kohalt liikuda, aga ka teist käiku sisse panna. Ja slaalomit sõita. Ja hoo pealt pidurdada. Jehhuu!
Teate, see pole üldse nii keeruline, kui kõrvalt vaadates tundub, ausõna.