TARTU ÜLIKOOL ÕIGUSTEADUSKOND Võrdleva õigusteaduse õppetool
Kadi Raudsepp
LAPSENDAMISE SOTSIAALÕIGUSLIKUD ASPEKTID EESTI JA AMEERIKA ÜHENDRIIKIDE VÕRDLUSES
Magistritöö
Juhendaja lektor Silvia Kaugia
Tartu 2012
2 Sisukord
Sissejuhatus ... 3
1. Lapsendamise mõiste ja tähendus läbi ajaloo ning võimalikud erivormid ... 6
1.1 Lapsendamise mõiste ... 6
1.2. Lapsendamise erivormid ... 9
1.2.1. Embrüo lapsendamine ... 10
1.2.2. Surrogaatlus ... 12
2. Lapsendamise ajalugu Eestis ja Ameerika Ühendriikides... 14
2.1. Lapsendamise ajalugu Eestis ... 14
2.2. Lapsendamise ajalugu Ameerika Ühendriikides ... 16
3. Lapsendamisega kaasnevad eetilised ja sotsiaalsed probleemid õigusliku korralduse taustal .. 22
3.1. Lapse huvide kaitse ... 22
3.1.1. Lapsendatav ... 26
3.1.2. Lapse vanem ja lapsendaja ... 31
3.1.3. Samasoolised vanemad ... 34
3.2. Lapsendamise õiguslikust korraldusest Eestis ja Ameerika Ühendriikides ... 45
3.3. Rahvusvaheline lapsendamine ... 52
Kokkuvõte ... 63
Resume ... 67
Kasutatud kirjandus ... 71
Kasutatud normatiivmaterjal ... 73
Kasutatud kohtulahendid ... 74
Muud allikad ... 74
3
Sissejuhatus
„ the child, for the full harmonious development of his personality, needs love and understanding. He shall whenever possible, grow up in the care and under the responsibility of his parents...“1 (Oma isiksuse täielikuks harmooniliseks arenguks vajab laps armastust ning mõistmist. Ta peab võimaluse korral kasvama üles oma vanemate hoole ja vastutuse all).
Toodud põhimõttest lähtuvad kõikide arenenud riikide laste õigusi puudutavad regulatsioonid ning lastekaitsega tegelevad organisatsioonid.
Instituut laps-vanem-riik on jätkusuutliku ühiskonna aluseks. Seetõttu on oluline reguleerida riigi ja perekonna suhteid, pöörates erilist tähelepanu just perekonna ja laste heaolule.
2009. aastal alanud majanduskriis on oluliselt mõjutanud ka laste elusid. Enne majanduskriisi elas Euroopa Liidus üks laps viiest vaesuspiiril.2 Selline kriis on pannud paljud perekonnad mõtlema oma võimekuse üle laste kasvatamisel nii materiaalses kui ka emotsionaalses mõttes.
Paljud Euroopa Liidu liikmesriigid on täheldanud sotsiaalabi nõudluse kasvu, mis on otseselt seotud majanduslangusega. Radikaalsemaid samme on teada Rumeeniast, kus üha rohkem perekondi paluvad oma lapsed võtta lastekodudesse. Ka Tšehhis on täheldatud, et lapsi võetakse pigem sotsiaalhoolekande asutustesse, kui antakse perekondadele rahalist abi.3
Kesk- ja Ida-Euroopa riikide näitel on vaadatud põhjuseid, miks väikelapsi paigutatakse institutsionaalsele hoolekandele ning leitud, et ainult 14% paigutati asutusse väärkohtlemise või hooletussejätmise tõttu, 23% lastest olid puudega, 25% olid nn sotsiaalsed orvud (perekonna haigusest, alkoholismist või toimetulematusest tingitult) ning 6% olid bioloogilised orvud (vanema surma tõttu).4 Sotsiaalministeeriumi 2010. aasta (aasta lõpu seisuga) andmetel viibis Eestis asenduskodudes 1215 last ja perekonnas hooldamisel 337 last, lisaks on 2010. aasta jooksul võetud eestkostele 242 last ja lapsendatud 137 last. Seega võib öelda, et asutuses elavate vanemliku hoolitsuseta laste arv on meil ilmselgelt väga suur ning
1 Declaration of the Rights of the Child, G.A. Res. 1386, U.N. GAOR, 14th Sess., Supp. No. 16, U.N. Doc.
A/4354 (Nov.20, 1959).
2 J. Hainsworth. How the Economic and Financial Crisis is Affecting Children and Young People in Europe, lk 1 – Arvutivõrgus: http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=1761271 (15.12.2011)
3 J. Hainsworth. Viidatud töö, lk 3.
4 G, Mulheir. K, Browne.H, Agathonos-Georgopoulu. De-institutionalising and transforming children´s services – A guide to good practice, 2007, lk 16. – Arvutivõrgus:
https://docs.google.com/viewer?a=v&q=cache:F5_1NFT2irgJ:www.mpsv.cz/files/clanky/8977/DE- INSTITUTIONALISING.pdf+de-
institutionalising+and+transforming+children%C2%B4s+services&hl=et&gl=ee&pid=bl&srcid=ADGEESismz0 CkXGTu2MQ5gygt8YW--TXLTubhXzKJw5oS0tcDaFelmtZCooEkbmX3o-
73R3lmUiaHfdM6sZTf4IuhrwQFY4uYlhSnicY2sMeDccYJt2f3GQ0hiGXPoZkXewOVkozcZfp&sig=AHIEtbR C2iE06stsPZzLowFVNx2oklSwaQ (13.02.2012).
4 perepõhise asendushoolduse (perekonnas hooldamine ja eestkoste pered) rakendamine liialt vähene.5
Eeltoodust tulenevalt on vanemliku hoolitsuseta jäänud laste teema ehk aktuaalsem kui kunagi varem ning sellega seonduva õigusliku regulatsiooni ülevaatamine hädavajalik, eriti selle regulatsiooni sotsiaalõigusliku aspekti väljatoomine, mis võib sisaldada ka kriitikanooli hetkel kehtiva lapse õigusi sisaldava regulatsiooni suhtes. Seejuures ei ole vanemliku hoolitsuseta lapsed sugugi kaasajal tekkinud ja arengumaadele omane nähtus. Hooldust vajavaid lapsi on heaolutasemest sõltumata igal ajal ja igas riigis. Samas võib perekonnaõiguslikust aspektist arenenud riikide ja arengumaade erisusena välja tuua laste hoolekandesüsteemi korrastatuse, läbimõelduse ning toimivustaseme. Teadaolevalt on suurem osa maailmas läbiviidud lapsendamisi toimunud Ameerika Ühendriikides, mistõttu on käesoleva töö käsitluses võrreldud tagasihoidliku kogemusega Eesti lapsendamist puudutavaid aspekte Ameerika Ühendriikide poolt kehtestatuga. Arvestades aga, et Ameerika Ühendriikides on 50 osariiki, kelle seadused võivad erineda teineteisest väga suurel määral, ei ole võimalik töös käsitleda Ameerika Ühendriikides läbiviidavaid konkreetseid protseduurireegleid, vaid võrdlus Eesti õigusega piirdub lapsendamist puudutavate üldiste suundadega.
Lastest rääkides tuleks silmas pidada, et inimõigused kuuluva, mitte ainult täisealistele isikutele, vaid ka lastele, olenemata sellest, kas neid kasvatavad nende bioloogilised vanemad, kasuvanemad, adoptiivvanemad või nad kasvavad üles hoolekandeasutuses. Laste õiguste kaitse seisukohalt peaks maailma riikide seas enim tunnustatud olema lapse õiguste Konventsioon, mis on paljuski aluseks käesoleva töö kirjutamisel. Siinjuures väärib aga rõhutamist, et tegemist on tõepoolest lapsele kui iseseisvale subjektile, mitte ainult kui teatud ühiskondliku grupi liikmele, antud õguste ja kohustustega. Seetõttu tuleks vältida kasutamast väljendit „laste“ õiguste konventsioon.
Lapse õiguste Konventsiooni iseloomustatakse kui tulevikku suunatud, lapsekeskset ning kõigis maailma punktides ühtselt rakendatavat dokumenti. Selle alusel on välja töötatud paljude riikide lastekaitseseadused. Lapse õiguste konventsiooni juhtmõte on, et esikohal peavad olema lapse huvid. Konventsiooniga sätestatakse õigused ja vabadused kõigile lastele, tegemata vahet rassi, nahavärvi, soo, usu, poliitiliste või muude seisukohtade, rahvuse, sotsiaalse päritolu, varandusliku, sünnistaatuse või mõne muu kriteeriumi alusel.6
5 Sotsiaalministeerium. Laste ja perede arengukava 2012-2020. – Arvutivõrgus:
http://www.sm.ee/tegevus/lapsed-ja-pere/lastekaitse-korraldus.html (06.01.2012).
6 K. Tonts. Kasupere taasiseseisvunud eesti hoolekandes. Bakalaureusetöö. Tartu, 1999, lk 7. - Arvutivõrgus:
http://raulpage.org/koolitus/kasupere/tonts.html (29.02.2012).
5 Leitakse, et lastekodust lapsendatavate arv kahaneb iga aastaga põhjusel, et lapsesoovijad eelistavad hoolduspere varianti, millele on ette nähtud rahaline toetus ja mis võimaldab raskuste tekkides lapse lastekodusse tagasi anda.7 Samuti tuleb hoolduspere variandi eelistamist pidada seotuks lapsendamise keerukuse ning lapsendamiseks sobilike laste vähesusega.
Käesoleva magistritöö eesmärgiks on välja selgitada, millistele ajaloolistele muutustele tuginedes on Eesti ja Ameerika Ühendriikide lapsendamise õigus selline nagu see tänapäeval on ning kas lapsendamist reguleerivad seadused lähtuvad ikkagi lapse parimatest huvidest.
Kirjutamisel on kasutatud vastavaid asjakohaseid õigusakte, kohtulahendeid, erinevat inglise ning eesti keelset erialast kirjandust ja teadusartikleid. Peamiselt on töös kasutatud kirjeldavat ja analüütilist meetodit.
Magistritöö koosneb kolmest peatükist. Esimeses peatükis avatakse lapsendamise mõiste ning, selgitatakse, mida peetakse seoses tänapäeva teadusarenguga silmas lapsendamise erivormide all. Täpsemalt on käsitletud embrüo lapsendamise võimalust ning surrogaatluse seost lapsendamisega.
Töö teises peatükis käsitletakse lapsendamise ajalugu Eestis ja Ameerika Ühendriikides.
Kolmandas peatükis analüüsitakse hetkel kehtiva regulatsiooni vastavust lapse parimale huvile ning selle üleüldist eetilisust, käsitletakse lapsendamise subjekte, tuues välja, keda on üldse võimalik lapsendada ning keda peetakse lapse vanemaks ja kes on õigustatud olema lapsendajaks. Sealjuures väärib erilist tähelepanu küsimus lapsendamise õigusesest samasooliste partnerite poolt. Antud peatükis käsitletakse ka rahvusvahelise lapsendamise instituuti ning sellega seonduvaid aspekte.
7 H. Eelrand. Lapsendamisel suurimaks takistuseks rahapuudus. – Eesti Päevaleht, 13.10.2001. Arvutivõrgus:
http://www.epl.ee/news/eesti/lapsendamisel-suurimaks-takistuseks-rahapuudus.d?id=50810245 (07.02.2012)
6
1. Lapsendamise mõiste ja tähendus läbi ajaloo ning võimalikud erivormid
1.1 Lapsendamise mõiste
Lapsendamise sünonüümina kasutatakse tihti mõistet „adopteerimine“ või „adoptsioon“.
Vastavate mõistete tähendus on aga aja jooksul mõnevõrra muutunud või erineb see tulenevalt lapsendaja religioossest uskumusest.
Kuivõrd lapsendamine kui selline pärineb juba inimühiskonna algusaegadest, on sobilik selle mõiste ja tähenduse avamisel alustada Rooma õigusest.
Gaius 1.97-998 põhjal võib järeldada, et Gaius kasutab adopteerimist üldmõistena nii alaealise isiku kui ka täisealise ja iseseisva isiku perre võtmise puhul. Gaius kirjutab, et sui iuris9 isikute adopteerimist nimetatakse arrogatsiooniks, seega on tema käsitlustes arrogatsioon justkui adopteerimise alaliik. Algselt polnud naistel õigust adopteerida kummalgi viisil. Alles Rooma riigi lõpupoole andis keiser Diokletianus (valitses aastatel 283–305) naistele teatud tingimustel õiguse kvaasiadopteerida alaealisi ja täiskasvanud isikuid. Kuivõrd naine ei saanud aga adopteeritu üle isavõimu ja too ei muutnud agnaatilises mõttes oma perekonda, pole sarnaselt adoptio minus plena’ga sellise kvaasiadopteerimise pidamine üheks capitis deminutio minima viisiks õigustatud.10
Võimualuse perepoja adopteerimine toimus Gaius 1.99 ja 1.134 kohaselt magistraadi ees kolmekordse rituaalse müügiga, tütarde ja lastelaste puhul piisas ühest müügikorrast. Pärast viimast müüki ja sellele järgnenud vabastamist lõppes senise paterfamilias’e võim adopteeritava üle, adopteeritav vahetas perekonda. Adopteerimine ei muutnud ainult isavõimu, vaid katkestas ka kõik muud õiguslikud peresuhted.11 Kuna katkesid adopteeritava agnaatilised sidemed senise perekonnaga, kaotas ta ka õiguse oma seniste pereliikmete järelt seadusjärgselt pärida. Vastu sai ta samad õigused uues perekonnas.12
8 G. 1.98-99: „98. Adoptio autem duobus modis fit, aut populi auctoritate aut imperio magistratus velut praetoris. 99. Populi auctoritate adoptamus eos, qui sui iuris sunt: Quae species adoptionis dicitur adrogatio [...]“ („Adopteerida saab kahel viisil, kas rahvakoosoleku heakskiidul või magistraadi (näiteks preetori) ees.
Rahvakoosoleku heakskiidul adopteerimine on kasutusel nende isikute puhul, kes on iseseisvad (sui iuris). Seda adopteerimise liiki nimetatakse arrogatsiooniks.“)
9 Sui iuris – isikud, kes polnud ühegi teise paterfamilias’e võimu all. Ka naine võis olla sui iuris, kuid see ei vabastanud teda veel eestkostest.
10 K. Kiirend. Capitis deminutio minima: Rooma õiguse allikad vs senine uurimistraditsioon. – Juridica 2011/II, lk 141.
11 A. Stephenson. A History of Roman Law: With a Commentary of the Institutes of Gaius and Justinian. – Littleton 1992, lk 345.
12 B. Nicholas. An Introduction to Roman Law. – Oxford 1991, lk 78.
7 Adoptio aut populi auctoritate protseduuriga ehk adopteerimisega rahvakoosoleku heakskiidul kehtestati isavõim teise täisealise iseseisva isiku üle. Põhimõtteliselt oli tegu tänapäeval võimatu täisealise isiku lapsendamisega. Pere muutuse aspektist olid arrogatsiooni tagajärjed samasugused kui võimualuse isiku adopteerimisel, nimelt sai ka arrogatsiooni läbiteinu endale uued agnaatilised peresidemed ja nendest tulenevad õigused uues perekonnas.13
Niisiis on lapsendamise instituut tuntud juba Rooma ajast, kuid nagu eelnevalt on välja toodud, oli selle tähendus mõnevõrra teistsugune, kui me tunneme seda tänapäeval.
Kuigi lapsendamine sotsiaalse fenomenina on tuntud juba sajandeid, on sellega seotud küsimusi hakatud uurima alles hiljuti. Usulistest faktoritest rääkides, juhinduvad juudid näiteks oma usus sätestatud klauslist, et isikut, kes on võtnud orvu enda koju, peetakse justkui selle lapse bioloogiliseks vanemaks, kes on ta sünnitanud. Sama kehtib ka laste osas, kes ei ole küll orvud, kuid kelle sünnipärased vanemad ei taha või ei suuda nende eest hoolitseda.
Samas on õiguslikult juutide usu järgi tegemist pigem kasuvanema kui lapsendamise instituudiga. Juudi õiguses ei eksisteeri nimelt lapsendamist formaalse institutsioonina.14 Kui juudid lapsendavad mittejuudist lapse, ei saa see laps juudiks, kuivõrd nad ei võta vastavat usku ise vastu. Samas alaealisi lapsi saab juudiusku pöörata, kui nad on esitatud Bet Din´ile lapse bioloogiliste vanemate poolt. Alternatiivselt on võimalik seda teha ka juhul, kui bioloogilised vanemad on surnud või on nad lapse hüljanud, milliselt Bed Din võib usku pööramise läbi viia omal initsiatiivil. Kõikides nendes olukordades jääb lapsele õigus juudi usust lahti öelda, kui ta on jõudnud täisikka (12-aastaselt tüdrukute puhul ning 13-aastaselt poiste puhul). Selle tagajärjel saab laps tagasi oma staatuse kui mitte-juut. Sealjuures, kui laps vastavasse ikka jõudes usust kohe lahti ei ütle, peetakse teda usu vastuvõtnuks.
Kokkuvõtlikult võib öelda, et lapse usu osas ei ole juutide puhul kuni nende täisikka jõudmiseni täielikku selgust.15
Katoliikliku õiguse järgi lapsendamist arvatakse pärinevat juba St Paul´i kirjutistest, kes õpetas, et kõik, kes on juhatatud Jumala Vaimust, on Jumala pojad. Selline suhe loodi läbi
13 K. Kiirend. Viidatud töö, lk 141.
14 D. Pollack, M. Bleich, C.H. Reid Jr, M. Fadel. Classical Religious Perspectives of Adoption Law. – Notre Dame Law Review 2004, Vol 79, p 104.
15 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 117.
8 lapsendamise mõiste ning see lubab Jumala lastel, Kristluse järgijatel, nimetada Jumalat nimisõnaga „isa“.16
Lapsendamine sai kõige ülimuslikumaks väljenduseks Jumala armastusest ja armust. Kuigi selle õpetuse mõistmiseks võtab sajandeid aega, et lapsendamisest sellisel viisil rääkimine ja mõtlemine on alguse saanud kristlikust traditsioonist.17
Lapse hülgamine, mida on tuntud üldiselt kui „kaitseta jätmist“, oli tavapärane ja rõhuv nähtus Rooma elus esimesel, teisel ja kolmandal sajandil. Kristlastest imperaatorid otsisid neljandal ja viiendal sajandil võimalusi keelustada selline laste kaitseta jätmine, mida saatis aga vähene edu.18
On hästi teada, et islami õigus keelab lapsendamise, vähemalt seni, kuni see toob kaasa fiktiivse suguluse.19
Islami õigus ütleb laste kohta: „nende emad on ainult ja ainult need, kes on nad sünnitanud.“
Ja isade puhul see sätestab: „Jumal ei teinud neid, keda sa kutsud oma poegadeks, oma poegadeks (tegelikkuses). See ei ole midagi muud, kui eneseväljendamise viis ja Jumal räägib tõde ja viib (õige) teeni. Pea neid oma isadeks: see on enam Jumala silmis, kuid kui sa ei tea oma isa nime, siis pea neid oma vendadeks usus ja oma ülalpeetavateks.“20
Selle värsi kommentaariks võib öelda, et see keelab mehel last lapsendada, vähemalt selliselt, kui lapsendamist mõistetakse lapse ja lapsendajast isa vahelise fiktiivse sugulusena.21
Sellise sotsiaalse ebaseaduslikkuse tõttu oli keskaegses moslemite ühiskonnas suurem osa lapsi, kes olid sündinud väljaspool abielu, hüljatud juba sünnist.22
Lapsendamine ehk adopteerimine on Eesti õiguse kohaselt, juriidiline protsess, mille tagajärjel tekivad lapsendaja ja lapsendatu vahel kõik perekonnaseaduse (edaspidi PkS) sätestatud vanema ja lapse õigused ning kohustused ehk sugulussidemed. Lapsendamine on tähtajatu ning ei tohi olla seotud tingimustega. Lapsendamisotsuse saab langetada ainult kohus. Lapsendada on võimalik orbe, lapsi, kelle vanematelt on vanemlikud õigused ära
16 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 119.
17 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 120.
18 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 120.
19 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 138.
20 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 139.
21 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 139.
22 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 141.
9 võetud ning lapsi, kelle vanemad on eestkosteasutusele andnud kirjaliku nõusoleku lapsendamiseks.23
Praktikas eelneb lapsendamisele sageli kasuperehooldus. Lapsendamist ei käsitleta üldjuhul asendushooldusena, kuna lapsendamise tagajärjel on juriidiliselt tegemist vanema ja lapse suhtega, kus vanem on lapse seaduslik eestkostja.24
Kuigi lapsendamise puhul räägitakse sageli kasuvanematest ja kasulapsest, tuleb tähele panna, et lapsendamise puhul on juriidiliselt tegemist vanema ja lapse suhtega.25
Hooldusperekond ehk kasupere on siis perekond, kes tähtajalise kirjaliku lepingu alusel võtab perekonda hooldada hooldust vajava isiku. Hooldamine perekonnas võib toimuda lühiajaliselt (kuni kolm kuud), tähtajaliselt (tähtaja piires), pikema aja jooksul (aasta ja enam), osapäevaliselt, kogu päeva ulatuses või ööpäevaringselt. Lapse perekonnas hooldamine on üldjuhul pidev. Lapse perekonnas hooldamiseks peab olema lapse vanemate nõusolek ja üle 7-aastase lapse nõusolek. Vanemate nõusolekut pole vaja, kui kodused tingimused ohustavad lapse tervist ja on olemas otsus või nõue vanemlike õiguste äravõtmise kohta. Vanemliku hoolitsuseta laps on ajutiselt või pikemaajaliselt hüljatud või vanema kaotanud laps.26
Juhindudes eeltoodust, võib nii Rooma ajastu kui ka erinevate usundite käsitluse üheks peamiseks ühisosaks pidada seda, et lapsendamise instituuti tuntakse juba aastatuhandeid.
Lapsendamine on seotud eelkõige ühe isiku võimu alt teise isiku võimu alla minemisega, kusjuures lapsendataval katkevad õiguslikud suhted oma bioloogiliste vanematega ning lapsendatav saab uued õigused lapsendaja suhtes. Sellist kokkuvõtlikku käsitlust esindavad magistritöö autori hinnangul nii Gaiuse raamatud kui ka erinevad usulised tõekspidamised.
Sarnane on lapsendamise tähendus ka tänapäeva arenenud ühiskonnas.
1.2. Lapsendamise erivormid
Tänapäeval ei saa lapsendamist pidada enam niivõrd lihtsakoeliseks protessiks, kus on teada, kui laps on jäänud ilma oma bioloogilise vanema hoolitsuseta ning teda võib sellest tulenevalt lapsendada temaga mitte veresuguluses olev isik. Teaduse areng on lapsendamise instituudi juurde tekitanud olukorrad, kus lapse sünnitanud isik ei ole õiguslikus mõttes selle lapse
23 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22.
24 K. Tonts. Viidatud töö, lk 12.
25 K, Tonts. Viidatud töö, lk 12.
26 K, Tonts. Viidatud töö, lk 13.
10 bioloogiline vanem. Sellisel juhul on tegemist embrüo lapsendamisega. Lisaks on aga võimalik ka olukord, kus isikud soovivad saada last asendusemaduse meetodit kasutades ning millele peaks järgnema selle lapse õiguslik lapsendamine. Sellistest võimaluste avardumisest tulenevalt leiab järgnevalt käsitlust ka embrüo loovutamise ja surrogatsiooni tinglik vastavus lapsendamise instituudile.
1.2.1. Embrüo lapsendamine
Eesti Vabariigi kunstliku viljastamise ja embrüokaitse seaduse § 3 tähenduses on embrüo varajases arenemisjärgus olev loode, alates munaraku viljastumisest.27 Tänapäeval on võimalik munarakku viljastada ka väljaspool inimkeha, millest tekkinud embrüot on võimalik siirata naise rasestumise eesmärgil, kuid embrüoid loovutatakse ka teaduse arendamise eesmärgil uuringuteks. Eesti Vabariigis on embrüot võimalik luua vaid eesmärgil see naisele üle kanda, kuid kui seda ei ole seitsme aasta jooksul kasutatud, võib seda kasutada ka uuringuteks või see hävitatkse.28
Lisaks embrüo loovutamisele uuringuteks või nende hävitamise võimalusele, on paaridel võimalus loovutada oma ülejäänud embrüod ka teistele viljatutele paaridele – tegemist on protsessiga, mida tuntakse kui embrüo lapsendamist.29
Pärast sellist loovutamist, implanteeritakse embrüo vastavale naisele, kes seda soovis ning paar, kellel ei ole lapsega mingeid ühiseid geene, kasvatab ta üles justkui oleks see laps nende endi oma. Embrüo lapsendamine annab vahendi, milliselt saab naine lapsendatud lapse ise sünnitada. Vastupidiselt tavalisele lapsendamise viisile, võimaldab embrüo lapsendamine muidu viljatul paaril kogeda rasedust, kontrollida rasedusaegset hoolitsust ning tundma õppida oma lapse geneetilisi vanemaid.30
Peamiseks sellise embrüo hävitamise või uuringuteks loovutamise valikuvariandi välistamiseks on usk (kristlusest tulenev), et lapse elu algab tema viljastumisega. Andes oma embrüod lapsendamisele, annavad need isikud võimaluse viljastatud lapsel ka sündida.31
27 Kunstliku viljastamise ja embrüokaitse seadus – RT I, 03.03.2011, 13.
28 Kunstliku viljastamise ja embrüokaitse seadus, § 29-30 – RT I, 03.03.2011, 13.
29 C.P. Kindregan Jr, M. McBrien. Embryo Donation: Unresolved Legal issues in the Transfer of Surplus Cryopreserved Embryos. - Villanova Law Review 2004, Vol 49, p 8.
30 C.P. Kindregan Jr, M. McBrien. Viidatud töö, p 8.
31 C.P. Kindregan Jr, M. McBrien. Viidatud töö, p 10.
11 Kuigi toodud protsessi nimetatakse embrüo lapsendamiseks, ei ole see aga reguleeritud lapsendamise õiguse alusel. Näiteks on Ameerika Ühendriikides ilmunud teadusartiklites välja toodud, et embrüo saajatel ei ole kohustust avaldada oma kriminaalset minevikku või üleüldist lapsevanemaks sobivust. Sõna „lapsendamine“ võib anda embrüo loovutajale vale mulje, et nad loobuvad vabatahtlikult ja seaduslikult oma vanemlikest õigustest.32
Juriidiliselt võib siin aga tekkida küsimus: kas kumbki lapse geneetilistest vanematest saab lepingu tühistada pärast lapse sündi ja nõuda selle lapse hooldusõigust? Seaduse järgi ei eksisteeri lapsendamist väljaspool õigust.33
Eestis nagu ka Ameerika Ühendriikides on reegliks, et naine, kes lapse sünnitab, on tema seaduslik ema. Samas tekib siinjuures küsimus, mis saaks siis, kui geneetilised vanemad väidavad, et sünnijärgne ema oli vaid surrogaatemaks ning tema kavatsus oli algusest peale sünnitada laps teisele paarile, mitte endale. Selline mudel on õigusesse keerulise olukorra tekitanud, mida ei ole suudetud siiani lahendada.34 Kuivõrd Eestis on surrogaatlus keelatud, ei ole see ilmselt küsimus siiski meie jaoks. Samas on järgnevas alapunktis lühidalt diskuteeritud selle üle, kas vastava piirangu kehtestamine Eesti õiguses on õige ja õiglane.
Kuigi Eesti õiguse alusel ei tohiks tekkida vaidlust selle üle, keda peetakse lapse emaks, võib küsimuse alla tulla aga, keda peetakse lapse isaks. Eesti Vabariigi PkS alusel ei loeta abielumehe puhul last mehest põlvnevaks juhul, kui abielunaine viljastatakse mehe seemnerakuga, kes ei olnud andnud nõusolekut kunstlikuks viljastamiseks või oli tunnistanud oma nõusoleku kehtetuks. Sellist meest ei kanta isana lapse sünniakti (PkS § 39 lõige 3) ning ei tule kohaldamisele PkS § 39 lõige 6. Naise viljastamisel mõne teise konkreetse mehe seemnerakkudega tuleb kohaldamisele PkS § 41, see tähendab, et mees võib siiski tunnistada end soovi korral lapse isaks, esitades koos naisega sellekohase ühise avalduse. Abielumehe jaoks expressis verbis PkS sellist võimalust ette ei näe. Ühe variandina võib kõne alla tulla oma geneetilise lapse lapsendamine, mida reguleerib PkS peatükk 10, teine variant on kohaldada analoogia alusel abielumehe suhtes PkS §-i 41. Mehe nõusoleku puudumisel vallalise naise viljastamisel (§ 21) tuleb kohaldamisele PkS §-s 41 ettenähtud üldnorm.35 Embrüo loovutamisel võib teoreetiliselt tekkida õiguslik probleem embrüost väljakujuneva lapse bioloogiliste vanemate õigustest, millele vastanduksid embrüo „lapsendanud“ vanemate
32 C.P. Kindregan Jr, M. McBrien. Viidatud töö, p 11.
33 C.P. Kindregan Jr, M. McBrien. Viidatud töö, p 16.
34 C.P., Kindregan Jr. M. McBrien. Viidatud töö, p 16.
35 J. Sootak. Lapsesoov ning lapse ja embrüo inimväärikus. Kunstliku viljastamise ja embrüokaitse seadusest. – Juridica 1997/IX, lk 458.
12 õigused. Tuues siia kõrvale aga kõige tähtsama, lapse õigused, tuleks teaduslikust arengust tingitud erisuste tõttu kaaluda võimalust reguleerida täpsemalt, kellel peaks olema võimalus kunstlikule viljastumisele, lähtudes muuhulgas ka isiku iseloomuomadustest ning majanduslikust olukorrast.
1.2.2. Surrogaatlus
Lapsendamise võimalusele vaatamata soovivad paljud last loomulikul teel mittesaavad isikud omale bioloogilisi järglasi või last, kellega neil on võimalus saavutada emotsionaalne side tema sünni hetkest. Seda kõike võimaldaks asendusemaduse instituut ehk teisisõnu surrogaatlus.
Idee surrogaatlusest pärineb Ameerika Ühendriikide Michigani osariigist, kus ühe arsti ja advokaadi koostööl leiti võimalus, kuidas aidata isikuid, kellel ei olnud võimalik meditsiinilistel või muudel põhjustel last saada. Peagi hakkas nende idee maailmas levima ning avalikustati mõiste surrogaatema.36
Eestis elab ehk kümmekond naist, kelle ainus võimalus emaks saada on asendusemaduse abil, kuid meie riigis on see viljatusravi moodus siiani keelatud. Sotsiaalministeeriumis on valminud analüüs variantidest asendusemaduse seadustamiseks.37
Sotsiaalministeeriumi poolt teiste riikide näitel väljatöötatud võimalikud regulatiivsed valikud asendusema abil lapsevanemaks saamisel on järgnevad.38
Asendusemaga sõlmitakse leping, mis kinnitab, et ta on valmis pärast sünnitust lapsest loobuma. Teine võimalus on lapsendamine pärast lapse sündi ja siis annab asendusema nõusoleku lapsendamiseks. Kliinikus võetakse last soovivalt paarilt muna- ja seemnerakud ning tehakse kehaväline viljastamine. Kliinikus viiakse viljastatud rakud asendusema emakasse. Last ootav paar saab jälgida raseduse kulgu ning võib viibida sünnituse juures.
Asendusema kirjutab alla dokumentidele, millega ta loobub lapsest. Mis saab aga siis, kui ta
36 A. Dwivedi. Surrogate Mother and Legal Complexity, p 1 – Arvutivõrgus:
http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=1612712 (23.04.2012).
37 A. Ammas. Kas Eestis võiks olla asendusemadus lubatud? – Postimees 14.01.2012. Arvutivõrgus:
http://www.naine24.ee/702438/kas-eestis-voiks-olla-asendusemadus-lubatud/?redir= (07.02.2012).
38 Asendusema abil lapsevanemaks. – Avrutivõrgus: http://f.postimees.ee/o/2012/01/13/912830t1h0c9f.jpg (07.02.2012).
13 otsustab lapse endale jätta? Eestis jääb asendusemale õigus selline otsus teha ja eelnev leping ei kohusta teda last teistele vanematele andma. 39
Asendusemadus on ilmekas näide meditsiinilisest protseduurist, mis on tehniliselt täiesti võimalik, ent selle läbiviimist takistavad sotsiaal-eetilised barjäärid ning loomulikult ka kirjapandud õigusnormid.
Asendusema kasutamine Ameerika Ühendriikides on aga üha enam selle ühiskonna tänapäeva elu ilmestav nähtus. Klassikalisest lapsendamisest on saamas ühe vähem teostatav võimalus eelkõige põhjusel, et õiguslikult vabasid lapsi on jäänud vähemaks. Seejuures on põhjuseks ka asjaolu, et lapsendatud laps ei oma geneetilist ühisosa lapsendajatega. Sellist ühisosa pakub aga surrogaatluse võimaldamine, mis võib aga luua erinevaid analüütilisi, moraalseid, sotsiaalseid ning õiguslikke probleeme.40 Kahtlemata on Ameerika Ühendriikidel surrogaatluse võimaldamise puhul raskuspunkte, kuidas ära hoida selle ärakasutamist ning kuidas jälgida sellest tekkivaid eeliseid, millest suur osa on seotud surrogaatemadele rahaliselt pakutavate hüvedega.41 Samas, kuigi asendusemadus ei tohi olla tasutatav, ei saa valeks pidada tema tegelike kulude hüvitamist, kui seda tehakse aja ja sissetuleku vms kompenseerimiseks.42
Surrogaatlusega seotud probleemidest pikemalt rääkimata tuleb tõdeda, et vajadus sellisel viisil lapse saamiseks on ka Eesti Vabariigis olemas. Samas, enne kui selle võimaluse kasutamine seadustada, tuleks teha põhjalikku eeltööd, mis peaks välja selgitama, milliseid probleeme võib surrogaatlus endaga kaasa tuua ning millisesse õiguslikku ja moraalsesse olukorda panna nii surrogaatema kui ka selle abil vanemateks saada soovivaid isikuid.
Arvestades, et surrogaadi abil saadud last tuleks veel õiguslikult lapsendada, tuleks eriti hoolikalt läbi mõelda olukorrad, kus surrogaadiks olev ema ei soovi hiljem last siiski ära anda. Tegemist on kompleksse situatsiooniga, mille osas võib õiguse rakendajal olla väga raske otsustada, mis on lapse parimates huvides.
39 A. Ammas. Kas Eestis võiks olla asendusemadus lubatud? – Postimees 14.01.2012. Arvutivõrgus:
http://www.naine24.ee/702438/kas-eestis-voiks-olla-asendusemadus-lubatud/?redir= (07.02.2012).
40 P.Sattawan, P.P. MEdhi. Resolving Disputes Arising Out of Surrogacy, p 2 – Arvutivõrgus:
http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=998512&download=yes (23.04.2012).
41 A. Dwivedi. Viidatud töö, p 1.
42 P. Sattawan, P.P. MEdhi. Viidatud töö, p 7.
14
2. Lapsendamise ajalugu Eestis ja Ameerika Ühendriikides
2.1. Lapsendamise ajalugu Eestis
Eesti organiseeritud lastekaitsealane tegevus on küllalt pika ajalooga. 1817. aastal asutati esimene Martin Lutheri nimeline lastekodu 90 lapsele, 1838. aastal asutati Narvas lastekodud keisrinna Maria Fedomorovna asutisena (ühtekokku oli Eesti Vabariigi asutamise ajal Eestis 11 lastekodu). 1920ndate aastate alguses tugines lastekaitse suures osas välisabile – peamiselt Ameerika Abistamise Ühingule ja Ameerika Punasele Ristile. Paralleelselt välisabi korras tehtavale tööle arenes kohalik vabatahtlik töö (1918.a asutati Eesti Lastekaitse Ühing, praegu tegutseb õigusjärglasena Eesti Lastekaitseliit), samuti hoolekanne.43
Esimese Eesti Vabariigi-aegne sotsiaalpoliitika lähtus ühest konservatiivse sotsiaalpoliitika põhiprintsiibist: hoolekande esmane kohustus oli abivajaja perekonnal ning alles juhul, kui abivajajal ei olnud lähisugulasi või ei olnud need võimelised tema eest hoolitsema, lasus ülalpidamise kohustus omavalitsusel, vähemal määral riigil. Perekonnaliikmete vastastikune ülalpidamiskohustus oli algselt fikseeritud Balti Eraseaduses, hiljem hoolekande seaduse §-s 20. Erinevalt praegu kehtivast regulatsioonist määras hoolekande seadus, et lastekodust ei võinud last enne ära saata, kui talle oli õpetatud mingi amet ja lahkunud lapsel oli kahe aasta vältel oma nõustaja.44
Nõukogude Liidus kehtis ühtne riiklik sotsiaalkindlustussüsteem, mille reguleerijaks ja finantseerijaks oli riik. Lastekaitseseadus Nõukogude Eestis puudus. Laste hoolekannet reguleerivad õigusaktid oli suhteliselt killustatud erinevate seaduste, määruste ja juhendite vahel. Laste eestkoste- ja hooldusorganiks oli täitevkomiteede haridusosakond, mille tegevus oli reguleeritud ENSV Abielu ja Perekonnakoodeksiga 1970. aastast (APK) ja Eestikoste- ja hooldusorganite põhimäärusega, mis oli kinnitatud ENSV MN poolt 1974. aastal.45
Taasiseseisvumise järgselt pidi Eesti Vabariik kujundama kaasaegse ja hästi töötava õigussüsteemi. Lapse õiguste valdkonnas võeti loodava regulatsiooni eeskujuks ÜRO lapse õiguste konventsioon, millega Eesti ühines 1991. aasta sügisel. Sellega võttis Eesti Vabariik
43 A.Henberg. Eesti Lastekaitse regulatsioon. Lastekaitse Liit, Tallinn, 2004, lk 5
44 A. Henberg. Viidatud töö, lk 6.
45 A. Henberg. Viidatud töö, lk 8.
15 endale kohustuse välja töötada ja rakendada ÜRO lapse õiguste konventsiooni põhimõtetele vastav lastekaitsepoliitika.46
Eesti lastekaitse seaduse kohta on Jüri Kõre öelnud: „Sisuliselt on lastekaitse seadus vaid ÜRO lapse õiguste konventsiooni deklaratiivne ümberkirjutis, mis tagab, kindlustab ja kohustab umbisikuliselt“.47
Nagu eelnevalt välja toodud, on Eesti lähiajalugu suuresti seotud nõukogude-ajaga ning vastavast ajastust pärinevate regulatsioonidega, mida Eesti riigi taasiseseisvumisel üritati oluliselt muuta. Eesti Vabariigi PkS lapsendamist puudutava regulatsiooniga on püütud jõuda laste huvide kõrgema kaitstuseni, mis aga mõnes osas on töö autori hinnangul hoopis vastupidine.
Eesti nõukogude-aegne hoolekandesüsteem paigutas vanemliku hoolitsuseta lapsed reeglina lastekodudesse. Taasiseseisvunud Eesti sai seega päranduseks kaasa arvuka laste hoolekandeasutuste võrgu. Ümberorienteerumine perekesksele asendushooldusele on pikaldane protsess, mis nõuab ühiskondlike hoiakute muutumist ning eriharidusega spetsialiste ning materiaalseid võimalusi.48 Seega ei saa Eesti osas veel öelda, et meil on rohkem levinud perekeskne hooldus.
Varem kehtinud Eesti NSV abielu-ja perekonnakoodeksiga (edaspidi APK) võrreldes on nüüdses PkS täiendatud lapsendamise tingimusi ja korda reglementeerivaid sätteid.
Esmajoones puudutavad need lapsendajat.49
Muutustena võib välja tuua näiteks selle, et APK kohaselt võisid lapsendajateks olla mõlemast soost täisealised isikud, kes olid suutelised last kasvatama ja ülal pidama. APK ei keelanud lapsendada sama last kahel erinevast soost isikul, kes ei olnud omavahel abielus.
Otseselt ei olnud keelatud lapsendada sama last ka kahel ühest soost isikul, kuigi kahe isa või ema olemasolek kahe ühest soost lapsendaja näol oleks olnud ebaloomulik.50 Hetkel kehtiva PkS alusel ei ole võimalik lapsendada kahel omavahel mitte abielus oleval isikul.
Lapsendajaks võibki sellest tulenevalt olla kas vallaline isik, kes lapsendab lapse üksinda, või abielus olevad isikud ühiselt. Lisaks on antud võimalus lapsendada abielus oleval isikul
46 A. Henberg. Viidatud töö, lk 4.
47 A.Henberg. Viidatud töö, lk 3.
48 K. Tonts. Viidatud töö, lk 2.
49 E. Salumaa. 10. peatükk. Lapsendamine. – Juridica 1995/I, lk 9.
50 E. Salumaa. Viidatud töö, lk 9.
16 üksinda juhul, kui lapsendatavaks on teise abikaasa laps või kui teine abikaasa ei saa lapsendada põhjusel, et ta on piiratud teovõimega.51
Erinevalt APK–st, mis nõudis lapsendaja täisealisust, on nüüd kehtestatud lapsendaja vanuse alammäär. Uue kehtiva regulatsiooni järgi peab lapsendajaks õigustatud isik olema vähemalt 25-aastane, piiramata teovõimega isik. Seejuures võib kohus erandina lubada lapsendada ka vähemalt 18-aastasel isikul, kui ta lapsendab oma abikaasa lapse või kui lapsendamiseks on muu mõjuv põhjus.52 Muu mõjuva põhjusena on enim levinud ehk olukord, kus alla 25- aastane isik tahab lapsendada oma bioloogilisi alaealisi õdesid-vendi. Selline teguviis on ühelt poolt väga humaanne, kuid võib raskendada oluliselt oma iseseisvat elu just alustanud täisealise võimet sotsiaalse eluga hakkama saada.
PkS järgi ei otsusta lapsendamist mitte enam eestkosteasutus, vaid kohus. Lapsendamise otsuse teeb kohus lapsendaja avalduse alusel. Lapsendamiseks esitatud avaldus ei tohi olla seejuures tingimuslik ega tähtajaline ning see tuleb esitada isiklikult. Last peetakse lapsendatuks kohtumääruse jõustumisest alates.53
Eeltoodu on lühikokkuvõte lapsendamise ajaloost Eestist, kus on püütud välja tuua olulisemad momendid ning muutused perekonnaõiguslikus lapsendamist puudutavas regulatsioonis.
Kuigi need muutused ei ole niivõrd radikaalsed nagu neid võib välja tuua järgmises alapunktis Ameerika Ühendriikide ajaloo näitel, annab see siiski ülevaate lapsendamisõiguse suundadest ning ajalisest muutusest.
2.2. Lapsendamise ajalugu Ameerika Ühendriikides
Nagu öeldud, on võrreldes Eestiga Ameerika Ühendriikidel lapsendamisega seoses väga radikaalsed ajaloolised muutused. Samas, kuivõrd riik on jaotatud osariikidest, kelle regulatsioonid võivad erineda üksteisest olulisel määral, ei saa me rääkida konkreetsete regulatsiooni sätete muutumisest ajas, vaid lapsendamisõiguse üldistest suundadest.
Ameerika Ühendriikides võeti esimesed lapsendamist puudutavad sätted kasutusele 1851.
aastal. Sealjuures on lapsendamisega seotud õigus püüdnud pidada sammu kultuuri arenemise
51 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, §148.
52 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, §150
53 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, §159.
17 ja trendidega. Möödunud sajandi lõpus vähenes Ameerikas lapsendatud laste arv olulisel määral. Tänasel päeval ei ole lapsendamiste täpset arvu teada, kuna föderaalvalitsusel ei ole vastavat metoodikat. Hinnanguliselt on see aga 140 000-160 000 lapsendamist aastas.54
Kaasajal mõistetakse lapsendamist kui austusväärset õiguslikku protsessi, mille tulemusena paigutatakse laps armastavasse, stabiilsesse kodusse. Sotsiaaltöötajad teevad lapsendada soovivatele isikutele põhjaliku kontrolli, mis sisaldavad intensiivseid intervjuusid ning koduõpet. Riik kaitseb laste bioloogilist ema sellega, et talle antakse järelemõtlemise aega, mis lubab tal kõikjal 72 tunnist kuni 3-kuuni otsustada, kas ta ikka soovib last lapsendamisele anda või mitte. Alles pärast selle aja möödumist, lapsendamine jõustub. Samuti jälgivad kogu seda protsessi kohtunikud, kes tagavad, et selline viimane otsustus ja lapse perre paigutamine on ikka lapse huvides. Üheks hiljutiseks ja aina levinumaks trendiks lapsendamise alal on
„avatud lapsendamine“. Tegemist on korraldusega, kus bioloogiline ema loovutab oma seaduslikud õigused lapse suhtes lapsendajatele, kuid jääb ikkagi oma lapse ning selle uue perega edasi suhtlema.55
Kaasaegne mõiste lapsendamisest, defineeritult, et last lapsendab täiskasvanu, on kahtlemata sama vana nagu inimene ise. Juba sajandeid on Kristlik kirik aidanud reguleerida orbude paigutamist lapse sugulaste või kiriku liikmete juurde. Juhul, kui lapsele kodu ei leitud, paigutas kirik lapsed seda väärivate leskede kodudesse, makstes selle teenuse eest korjandustest saadud rahadega. Seejuures ei olnud lapsendamine 16. sajandiks Euroopas just kõige tavapärasem, kuid kui seda siiski esines, tehti seda mitteformaalsete kokkulepetena ning olid motiveeritud pigem humanitaarsetest või heategevuslikest impulssidest. Kristlik kirik oli sellistele kokkulepetele vastu, viidates eelkõige asjaolule, et mehed kasutasid lapsendamist ära, et tuua perekonda oma ebaseaduslikke lapsi. Kiriku vastuolu tõttu lõpetasid 17. sajandiks enamus eurooplasi laste lapsendamisi usus, et see on ebakristlik ja ebaloomulik käitumine.56 Ameerika Ühendriikide asutamisest alates ei olnud lapsendamine kuigi levinud valgete – sünnipäraste perekondade seas. Aastail 1781-1851 võtsid riigi seadusloojad vastu sadu era deklaratsioone, mis sisaldasid nime vahetuse palveid ning mõnes osariigis ka lapse osalise pärimise õiguse tunnustamist. Vaeste ja immigrantide perekondade seas paigutati orvud või
54 D. Pollack jt. Viidatud töö, p 103.
55 K. Hong. Parens Patri (Archy): Adoption, Eugenics, and Same-sex Couples. – California Western Law Review 2003, Vol 40, No 1, p 11-12.
56 K. Hong. Viidatud töö, p 12-13.
18 hüljatud lapsed orbude varjupaika, mida pidasid tavalised eraldi religioossed organisatsioonid.57
1851. aastal sai Massachussettsist esimene osariik, kes võttis vastu üldise reegli, kus sätestati süsteem, mille järgi seaduslikku lapsendamist võis esineda. See reeglistik oli eriline, kuna sellega taotleti laste parimate huvide kaitset. See seadus andis lastele täieliku seadusjärgse pärimisõiguse, sätestas lapsendajatele kohustused, nõudis lapse bioloogiliste vanemate kirjalikku nõusolekut lapsest loobumisest, kehtestas hindamise nõude lapsendada soovivatele vanematele ning tagas ka seadusliku järelevalve lapse paigutamise järele. 58
Lapsendamise reeglistik oli küll vastuoluline, kuid levis ulatuslikult väga lühikese aja jooksul.59
1853. aastal asutas reverend Charles Loring Brace, sotsiaalsete reformide prominent,
„Childrens Affair Society“, mis oli oma sisult orbudekodu vaestele (peamiselt katoliiklastele ja immigrantidele) lastele. Reverendi on samuti hinnatud orbude rongi tööle panemise eest, mida ta kasutas laste laialisaatmiseks Ameerika Ühendriikide maapiirkondadesse. Reverend arvas, et nüüd, kui on olemas seaduslik lapsendamise võimalus, saaksid lapsed rohkem kasu, kui neid lapsendataks kodudesse, mis oleksid eemal linna pahedest. Reverend Brace ja peagi ka teised laste heaolu eest seisvad organisatsioonid, „laadisid“ lapsed Läände suunduvatele rongidele. Kui orbuderong jõudis jaama, olid innukad farmerid juba neid seal ootamas ning valisid endale tugevamad lapsed välja, et panna nad farmi tööle. Järeljäänud lapsed pandi rongi tagasi ning sama jätkus kõikides jaamades kuniks kõik lapsed olid saanud endale perekonna. 1910. aastaks oli üle 110 000 lapse selliselt saadetud New Yorgist läände. 60
Reverend Brace´i üllas nägemus laste saatmisest perekondlikku paradiisi, on aga kummutatud julma ja ärakasutava tegelikkusega. Orbuderongid said väga palju kriitikat. Seda eelkõige põhjustel, et orvud paigutati suvalistesse perekondadesse, kelle üle ei teostatud mingisugust järelevalvet. Kriitikud tõid välja farmereid, kes kohtlesid lapsi odava tööjõuna, pannes neid tegema halbades oludes tööd, kasutades nende arvel vaimset, mõnikord ka seksuaalset vägivalda ning põhjustades isegi laste surma.61
Reverend Brace´i plaan nurjus eriti põhjusel, et enamus saadetud lastest ei olnud tegelikult orvud. Tema enda hinnangul oli 47%-l „orbudest“ endiselt üks või mõlemad vanematest elus.
57 K. Hong. Viidatud töö, p 13.
58 K. Hong. Viidatud töö, p 13.
59 K. Hong. Viidatud töö, p 14
60 K. Hong. Viidatud töö, p 14-15
61 K. Hong. Viidatud töö, p 15.
19 Ajaloolased hindavad seda protsenti aga oluliselt kõrgemaks, arvates, et see võis olla 75- 80%.62
Kuidas siis lapsi vanematelt ära võeti? Reverend ja tema järgijad „koristasid“ tänavaid, korjates üles immigrantidest lapsi ning viies neid orbudekodusse või eraorganisatsioonidesse.
Sealjuures tehti ka „eravisiite“ immigrantide kodudesse ning võeti neilt lapsed viidates vanemate vaesuse, moraalsuse või kultuuri aspektile. Diagnoos – ebamoraalne – anti sageli naisele, kellel ei olnud abikaasat, kui perekond oli vaene või kui vanemad olid katoliiklased.63 Progressiivsel ajajärgul peeti naist, kes oli sünnitanud lapse väljaspool abielu, väga ebamoraalseks. Üksikema paheks oli asjaolu, et ta ei olnud osa traditsioonilisest perekonnast.64
Vastaval ajajärgul hakkas riik aga mingil määral toetama ka üksikemasid. Kuid seda ainult naiste puhul, kes olid jäänud leseks ning kes olid valgenahalised. Sellise toetusraha jagamise tõttu olid mõned üksikemad võimelised kasvatama omaenda lapsi ning seetõttu ei oldud ka enam nii agressiivsed laste äravõtmisel.65
Samal ajal oli levinud rassipuhastamise idee, millega taheti vanemlust jätta vaid sobivatele isikutele. Selle käigus vangistati või steriliseeriti kümneid tuhandeid Ameerika Ühendriikide kodanikke, selgitades, et sellise tegevuse käigus saab hoida ära kuritegevuse kasvu, haiguste levikut ning teisi sotsiaalseid haigusi.66
1950. aastaks pöördus lapsendamiste arv taaskord vahendiks, millega said täiskasvanud endale luua või laiendada perekonda. Valgete laste lapsendamine samast rassist perekonda suurenes üleöö, koosmõjus Esimese maailmasõja lapsebuumiga.67
Taaskord pakkus lapsendamine võimalust päästa lapsi kõlvatute üksikemade käest, kuivõrd lapsi hakkasid kasvatama head (ja tavalised kristlastest) vanemad. Sellel ajastul oli üksikema endiselt ebasobiv vanemaks. Sealjuures kohtud tõepoolest võisid ja lõpetasidki lapse bioloogilise vanema õigused ja igasuguse sideme põhinedes ainult lapse ema perekonnaseisule. Taaskord hakati üksikemadele avaldama survet laste äraandmiseks, öeldes et see on ainult kristlik ja õige tegu.68
62 K. Hong. Viidatud töö, p 17.
63 K. Hong. Viidatud töö, p 17.
64 K. Hong. Viidatud töö, p 19.
65 K. Hong. Viidatud töö, p 21.
66 K. Hong. Viidatud töö, p 21.
67 K. Hong. Viidatud töö, p 25.
68 K. Hong. Viidatud töö, p 26-27.
20 1940-1950-ndatel aastatel esines palju juhtumeid, kus laste „õiguste“ eest võitlejad „värbasid“
tänavatelt rasedaid naisi, et need müüksid oma lapse. Mõned haiglad keeldusid andmast lapse sünnitanud emale last, kui see ei olnud tasunud haiglaarvet. Sealjuures mõned kohtunikud lõpetasid bioloogiliste vanemate õigusi ja kiitsid heaks lapsendamisi ilma igasuguse eelneva uurimiseta selle kohta, kas lapsendajatel on üldse piisavaid vahendeid, et lapsega seotud teenuste eest tasuda.69
Lapsendamiste arvu suurenemine oli toimunud ka seetõttu, et pärast Teise maailmasõja lõppu oli kodaniku mõiste seotud paremate laste kasvatamisega, kui seda tehakse kommunistide poolt.70
Selleks, et hoida Teise maailmasõja lõpuga seotud ajajärgul lapsendamist saladuses, otsustasid riigid pidada arvet selle üle, et lapse bioloogiline vanem ning laps ei saaks enam kunagi kokku ning ei saaks teineteisest enam kunagi midagi teada. Lapsendajad nägid palju vaeva, et lapsendamise fakti saladuses hoida. Pärast lapse saamist kolisid nad sageli uude naabruskonda, et paista kui „tavaline“ perekond, seejuures teavitati väga harva teisi sellest saladusest ning tavapäraselt ei avaldanud seda fakti ka lapsele endale kui ta ka oli täiskasvanuks saanud.71
Ideaalse lapsendaja mõistet spetsifitseeriti: emad pidid olema lapsesaamise vanuses, paar pidi olema viljatu, vanemad pidid olema samast usust ning rassist, abielu pidi olema kestnud vähemalt kaks aastat, kodudel pidi olema kindel minimaalne suurus ning suuri pingutusi tehti, et lapsed vastaksid vanemate jumele, iseloomuomadustele ning rassile.72
Ajaloole vaatamata on viimase 50 aasta jooksul lapsendamine saanud siiski austusväärse tähenduse. Kaasaegne käsitlus on viinud meid kindluseni, et lapsi ei võeta vanematelt ära nende nõusolekuta (või mõjuva põhjuseta) ning iga lapse bioloogilistest vanematest eemaldamine peab põhinema individuaalsel hindamisel.73
1977. aastal sai Floridast esimene osariik, kes tunnustas vanemlust ainult heteroseksuaalsete paaride seas. Florida osariik väidab, et lapsele on parem, kui tal ei ole üldse vanemaid, kui et tal oleksid homoseksuaalsed vanemad.74
69 K. Hong. Viidatud töö, p 28.
70 K. Hong. Viidatud töö, p 30.
71 K. Hong. Viidatud töö, p 30.
72 K. Hong. Viidatud töö, p 30-35.
73 K. Hong. Viidatud töö, p 37.
74 K. Hong. Viidatud töö, p 38, 43.
21 Vastuoluline stabiilse perekonna mudeli pakkumisel on asjaolu, et umbes 50% kõikidest kaasaegsetest abieludest lõpevad lahutusega.75
Homoseksuaalide abielu või kooselu osas vaieldakse aga nende abielu jätkusuutlikkuse juures, et need abielud lõpevad tavalised põhjusel, et homoseksuaalide seas on kõrge suremus nooremas eas. Seetõttu tuleks vältida laste paigutamist vanemate juurde, kes tõenäoliselt surevad noores eas ning tekitavad juba niigi vanemate kaotusest trauma saanud lastele veelgi suurema trauma.76
Toodud arengutest võib järeldada, et kohati küll tagasilöökidega lapse parimate huvide eest seismisel, on tänapäeval üha enam osariike võtnud suuna, kus perekonda peetakse lapsele kõige olulisemaks, olenemata sellest, kas see perekond koosneb kahest erisoolisest või samasoolisest isikust. Käesoleval ajal peetakse siiski lapse andmist samasooliste partnerite perekonda taunitavaks ning seda lubavad vaid loetud riigid. Samas, arvestades just Ameerika Ühendriikides endas toimunud vastuolulisi ajaloolisi muutusi, kus on varasemalt arvatud ka seda, et lapsele on kahjulik elada vaid ühe vanemaga, on tõenäoline, et see nii-öelda ajalooline õppetund annab lastele õiguse kasvada üles perekonnas, mis ei pruugi vastata küll traditsioonilisele käsitlusele perekonnast, kuid kus pakutakse talle armastust, hoolivust ning tuge. Sellistele järeldustele jõudmiseks on tarvilik teada ka lapsendamisega seotud üldpilti, mis on suures osas seotud selle ajalooga ning varasema praktikaga, kus kahjuks tuleb tõdeda, et alati ei ole lapse parimatest huvidest lähtutud.
75 K. Hong. Viidatud töö, p 44.
76 K. Hong. Viidatud töö, p 45.
22
3. Lapsendamisega kaasnevad eetilised ja sotsiaalsed probleemid õigusliku korralduse taustal
3.1. Lapse huvide kaitse
Bowlby ja Võgotski on rõhutanud, et laps vajab üks-ühele vastastikmõju tundliku ja hooliva vanema kujuga, kelle suhtes tal areneb turvaline lähendustunne. Negatiivsed mõjud asutuses üles kasvanud lapse jaoks on kiindumushäire ja hilisem antisotsiaalne käitumine.77
Lapse paigutamine asutusse peab seega olema viimane ja äärmuslik meede. Laste õiguste kaitsega tegelevad kõik institutsioonid, mis edendavad Eestis elavate inimeste heaolu. Samas on tegevusvaldkonnast sõltuvalt väljakujunenud ka teistest enam lastega tegelevad institutsioonid. Valitsusasutustest on nendeks Sotsiaalministeerium, Haridus- ja Teadusministeerium, mõnevõrra ka Kultuuriministeerium ning Siseministeerium. 78
Riiklik lastekaitse sisaldab endas laste tervishoiu, hariduse, töö, puhkuse, huvitegevuse ja hoolekande korraldamist. Riik peab tagama vajaliku seadusloome ja järelevalve, arendama lastekaitse eriala, töötama välja strateegiaid ja tegevuskavad ning osalema rahvusvahelises koostöös. Riik peab tagama ka vanemliku hoolitsuseta laste ülalpidamise ning korraldama rahvusvahelist lapsendamist. 79
Oluline roll lastekaitses on ka valitsusvälistel organisatsioonidel, kellega nii riik kui kohalikud omavalitsused teevad koostööd lapse õiguste tagamisel ning lastele ja peredele teenuste osutamisel. Suuremad lapse õiguste valdkonnas tegutsevad organisatsioonid Eestis on Lastekaitse Liit, Eesti Lastefond, UNICEF Eesti Rahvuskomitee. 80
Lapsendamine tähendab tavaliselt lapse lahtisidumist tema päritoluperest, see tähendab, et sekkutakse lapse õigusesse tunda ja olla üles kasvatatud oma bioloogilises peres.81
77 Sotsiaalministeerium. Laste ja perede arengukava 2012-2020, lk 41. – Arvutivõrgus:
http://www.sm.ee/fileadmin/meedia/Dokumendid/Sotsiaalvaldkond/kogumik/Laste_ja_perede_arengukava_2012 _-_2020.pdf (06.01.2012)
78 Sotsiaalministeerium. Lastekaitse korraldus. – Arvutivõrgus:
http://www.sm.ee/tegevus/lapsed-ja-pere/lastekaitse-korraldus.html (05.02.2012)
79 Sotsiaalministeerium. Lastekaitse korraldus. – Arvutivõrgus:
http://www.sm.ee/tegevus/lapsed-ja-pere/lastekaitse-korraldus.html (05.02.2012)
80 Sotsiaalministeerium. Lastekaitse korraldus. – Arvutivõrgus:
http://www.sm.ee/tegevus/lapsed-ja-pere/lastekaitse-korraldus.html (05.02.2012)
81 G. Mulheir, K. Browne, H. Agathonos-Georgopoulu. Viidatud töö, lk 19.
23 Lapsendamist võib seega kaaluda ainult juhul, kui lapse ja tema bioloogilise pere sidemed on täielikult katkenud või ohustavad lapse heaolu.82
Eestis on lapsendamine lubatud vaid juhul, kui see on lapse huvides vajalik ning on alust arvata, et lapsendaja ja lapse vahel tekib vanema ja lapse suhe. Seejuures on lapsendaja valikul lähtutud tema isikuomadustest, suhetest lapsendatavaga, varalisest seisundist ning võimest täita lapsendamissuhtest tulenevaid kohustusi. Samuti lähtutakse võimaluse korral lapse vanemate eeldatavast tahtest. Otsustamisel arvestatakse võimaluse korral ka lapse üleskasvatamise järjepidevuse vajadust ning tema rahvuslikku, usulist, kultuurilist ja keelelist päritolu.83
Praktikas on esinenud olukordi, kus bioloogilistelt vanematelt on ära võetud nende vanemlikud õigused ning laps on antud adopteerimisele hoolimata sellest, et lapse bioloogiline vanem on kohtus vanemlike õiguste äravõtmise vaidlustanud. Näitena võib siinjuures tuua Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendi asjas Y.C. vs Ühendkuningriik.84
Avaldaja kaebas kohtule inimõiguste konventsiooni riivet seoses temalt vanemlike õiguste äravõtmise ning lapse suhtes adopteerimismenetluse läbiviimisega. Avaldaja põhiväide oli selles, et ringkonnakohus muutis esimese astme kohtuotsuse ning ei pidanud vajalikuks avaldaja isiku täiendavat hindamist. Sellise otsuse tulemusena kaotas avaldaja jäädavalt võimaluse vaidlustada lapsest ilmajäämist.
Kohus selgitas, et lapse parimates huvides on esiteks peresidemete säilitamine ja tugevdamine oma perekonnaga, v.a kui perekonnas elamine on talle ilmselgelt ebasoovitav. Ning teiseks on lapse parimates huvides kasvada turvalises keskkonnas. Lapse vanematelt äravõtmise põhjendamiseks ei piisa sellest, et uues peres on tema üleskasvatamiseks soodsamad olud.
Lapse parimate huvide kindlakstegemiseks tuleb läbi viia igakülgne ja põhjalik asjaolude ja seotud isikute olukordade analüüs, kusjuures Euroopa Inimõiguste Kohus ei ole oma kohtupraktikas esitanud küsimuste ammendavat loetelu, millele sellise analüüsi käigus tuleb vastata.
Euroopa Inimõiguste Kohus leidis, et ametivõimudel on avar hindamisruum võtta laps ajutiselt vanema juurest ära ja paigutada ta hooldekodusse või hooldajate juurde.
82 Sotsiaalministeerium. Laste ja perede arengukava 2012-2020, lk 42. – Arvutivõrgus:
http://www.sm.ee/fileadmin/meedia/Dokumendid/Sotsiaalvaldkond/kogumik/Laste_ja_perede_arengukava_2012 _-_2020.pdf (06.01.2012).
83 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, §147 lg 1.
84 Y.C. vs Ühendkuningriik – 4547/10. – Arvutivõrgus:
http://cmiskp.echr.coe.int/tkp197/view.asp?action=html&documentId=903616&portal=hbkm&source=externalb ydocnumber&table=F69A27FD8FB86142BF01C1166DEA398649 (03.04.2012).
24 Hindamisruum aga aheneb, kui ametivõimud soovivad täiendavalt piirata vanema suhtlemisvõimalusi lapsega – mida teostatakse lapse adopteerimiseks andmisel. Asjades, mille esemeks on vanemlike õiguste äravõtmine, tuleb tagada vanemate igakülgne osalemine otsustamisprotsessis.
Konkreetse vaidluse lahendina leidis aga kohus, et täiendavat hindamist lapse bioloogilise vanema suhtes ei ole vajalik teha, kuna vanem ei olnud esitanud ise mingisugust informatsiooni oma elu muutustest.85
Toodud kohtuotsuse sisuline väärtus, arvestamata selle lõppresultaati, lapse õiguste seisukohast on kindlasti suur ning kordab veelkord üle asjaolu, et lapse eraldamine perekonnast peab olema äärmiselt kaalutletud otsus, kus tuleb arvestada eelkõige lapse huve.
Kohtuotsus tuletab meelde, et selline kaalutud asjaolude loetelu ei ole kunagi lõplik ning iga juhtumi puhul tuleks lapse parimate huvide selgitamiseks teha põhjalik ning igakülgne analüüs.
Lapsendamist võib PkS järgi määratleda õigustoiminguna, mille alusel lapsendatul tekib lapsendaja lapse õiguslik seisund. Selle komponendiks on ka õiguslike vahekordade olemasolu lapsendaja sugulastega. Ühtlasi lõpetab lapsendamine lapsendatu õiguslikud vahekorrad oma vanemate ja sugulastega. Siiski, kui lapse lapsendab mees ja lapsel on ema, kes jääb lapse emaks, või kui lapse lapsendab naine ja lapsel on isa, kes jääb lapse isaks, säilivad lapse ja selle vanema ning tema sugulaste vahelised õigused ja kohustused.86
Viimatinimetatud olukord tekib siis, kui üks abikaasa lapsendab teise abikaasa lapse. Kaks kolmandikku Eestis toimunud lapsendamistest ongi sellised. Lapsendajateks on peamiselt võõrasisad, sest abielu lahutamisel on jäänud lapsed enamasti ema kasvatada.87 Samas ei ole sellised lapsendamisasjad tavaliselt niivõrd keerukad ning ei pane lapsendamise üle otsustavatele isikutele niivõrd suurt vastutust, kui seda tehakse lapsendamiste puhul, kus laps paigutatakse tema jaoks täiesti võõrasse keskkonda. Suur osa sotsiaalõiguslikke probleeme on seotud eelkõige viimase lapsendamise variandiga.
PkS kohaselt hoidutakse lapsendamiseks andmisel lahutamast omavahel õdesid ja vendi.88 Siinjuures on selline teguviis kahtlemata eelkõige lapsendatava huvides, säilitades tema
85 Kohtulahendi eesti keelse kokkuvõttega on võimalik tutvuda internetileheküljel https://www.riigiteataja.ee/kohtuteave/kohtulahendi_analyys/6417 (03.04.2012).
86 E. Salumaa. Viidatud töö, lk 9.
87 E. Salumaa. Viidatud töö, lk 9.
88 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, § 147 lg 3.
25 lähedased suhted bioloogiliste õdede-vendadega. Samas on aga antud juhul tegemist ka lapsendamise raskuspunktiga, kus võib ühe lapse peresse andmise takistuseks saada asjaolu, et lapsendaja ei ole valmis hoolitsema või üleüldse oma peresse võtma rohkem kui ühe lapse.
Kui nüüd sellest tulenevalt jääb laps lapsendamata, tekib küsimus, kas tegemist on ikkagi ühe konkreetse lapse huvidest lähtuva otsusega. Kuivõrd lapsendamise asjad on Eestis salajased, ei ole magistritöö autoril võimalik ka leida sellekohaseid kohtuotsuseid, kust nähtuks, kas ka reaalselt on toodud põhjusel jäetud lapsendamisavaldus rahuldamata. Arvestades aga PkS vastava punkti iseloomu, tuleb järeldada, et võimaluse korral antakse lapsendamiseks õed- vennad küll koos, kuid kui lapsendaja seda ei soovi, ei seata seda ka lapsendamisel takistuseks.
Kuivõrd lapsendatav saab lapsendamise teel lapsendaja lapse õigusliku staatuse89, tekivad sellest ka teatud õiguslikud piirangud, millega peab lapsendatav oma tulevases elus arvestama. Selliselt on näiteks keelatud abielluda isikutel, kes on saanud teise isikuga lapsendamise teel otsejoones ülenejaks või alanejaks sugulaseks, kes on lapsendamise teel saanud vennaks või õeks, samuti poolvennaks või poolõeks.90
Lapsendamise osas on toodud välja peamised kitsaskohad: info kättesaadavus kogu lapsendamise protsessi kohta, lapsendaja ressursside hindamine ja kasvuruumide täitmine lapse perre ootamise ajal, lapse üleminek asutusest perekonda, abi asjaajamisel ning hilisem tugi lapse kasvatamisel (nagu näiteks lapsele lapsendamisest rääkimine, lapse arenguvajaduste rahuldamine jne). 91 Kõike eelpool toodut tuleb pidada aga suureks sotsiaalseks probleemiks, mis oluliselt pärsib lapse parimate huvide eest seismist. Lisaks ei saa lapse parimate huvide kaitse realiseerimiseks pidada asjaolu, et riik on piiranud suures osas potentsiaalsete lapsendajate ringi.
Kokkuvõtlikult tuleb märkida, et lapse huvides on eelkõige kasvada üles oma bioloogilis(t)e vanema(te) juures. Juhul, kui see ei ole võimalik, tuleks talle kindlasti pakkuda võimalust elada perekonnas, mida peetakse peaaegu alati paremaks alternatiivist kasvada üles lastekodus. Olukorras, kus lapsel on olemas veel ka bioloogilisi õdesid-vendi, tuleks üritada nende kooshoidmist, kuid lähtuda tuleks siiski iga üksiku lapse enda huvidest ning kui õdesid- vendi omaval lapsel on võimalus saada lapsendatuks armastavasse perekonda, ei tohiks õdede-vendade kooshoidmise eesmärk saada takistuseks selle lapse perekonda andmisel.
89 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, § 161.
90 Perekonnaseadus. – RT I, 30.12.2011, 22, §2 ja 3.
91 Lapsendamise eelsete ja järgsete teenuste arendamise kontseptsioon. – Arvutivõrgus: www.sm.ee (05.02.2012).
26
3.1.1. Lapsendatav
Küsimus sellest, keda on üldse kehtiva õiguse järgi võimalik lapsendada, on väga oluline. Kui Rooma ajastul võis lapsendada ka täiskasvanud isikut või Ameerika Ühendriikide lapsendamise ajaloost tulenevalt võis lapsendada lapsi, kelle üks või mõlemad vanemad olid elus, kuid kellelt oli vanemaõigused ära võetud tulenevalt nende abielustaatusest või rahalisest olukorrast, siis tänapäeval on isikute ringi, keda võib lapsendada, tunduvalt piiratud.
Lapsendamisel lähtutakse põhimõttest, et lapsendada on võimalik last, kes on juriidiliselt vaba.
ÜRO inimõiguste deklaratsioonis, mille Eesti on vastu võtnud 1991. aastal, on välja kuulutatud, et erilist hoolt ja abi tuleb osutada lastele, olles veendunud, et perekonnale kui ühiskonna alustele ja kõikide tema liikmete, eriti laste kasvamise ja heaolu loomulikule keskkonnale tuleb võimaldada vajalikku kaitset ja abi niisuguses ulatuses, et ta võib võtta täielikult enda kanda talle kuuluva vastutuse ühiskonnas, tunnistades, lapse isiksuse täielikuks ja harmooniliseks arenguks peab laps kasvama perekonna keskel õnne, armastuse ning üksteisemõistmise õhkkonnas.
Sellest tulenevalt peaks last eeskätt kasvatama tema enda bioloogilised vanemad. Samas, tunnustades lapse õigust kasvada perekonna juures, on lubatud juhul, kui lapse vanemad on öelnud lahti oma vanemlikest õigustest, need on neilt kaalutletud otsuse alusel ära võetud või on lapse bioloogilised vanemad surnud, võib kõne alla tulla lapse paigutamine teise perekonda, lõpetades sellega õiguslikud suhted lapse bioloogiliste vanemate ja tema sugulaste vahel. Laste heaolu eksperdid peavad lapsendamist kõige efektiivsemaks vahendiks, et võidelda laste heaolu eest, keda ei saa kasvatada nende endi bioloogilised vanemad.92
Kuigi lapsendamist puudutavad nõuded ja seadused on aja jooksul muutunud, on lapse huvide eest seismine jäänud siiski standardiks, mida kasutatakse esmases kaalumises lapsendamise võimalikkuse üle.93
Eesti kehtiva õiguse järgi on võimalik lapsendada vaid vanemliku hoolitsuseta jäänud lapsi, kelle vanematelt on vastavad õigused kas jäädavalt ära võetud või kes on õiguslikus mõttes orvud. Nagu juba eelnevalt on välja toodud, võib last lapsendada lisaks tema juriidilisele olukorrale vaid juhul, kui see on lapse huvides vajalik ning on alust arvata, et lapsendaja ja
92 M.S. Wald. Adult´s Sexual Orientation and State Determinations Regarding Placement of Children. – Stanford Public Law Working Paper, 2006, No 920670, p 12.
93 J. Feinberg. Friends as Co-Parents. – University of San-Francisco Law Review (USFL) 2009, Vol 43, p 800.