Eestis plahvatuslikult kasvanud koroonaviiruse levik ei ole seotud siia välismaalt toodud ja üha sagedamini leitavate mutatsioonidega vaid inimeste enda käitumisega, leiab koroonaviiruse mutatsioone uuriv Tartu ülikooli meditsiinilise viroloogia kaasprofessor Radko Avi.
„Ma arvan, et asi on ikkagi inimeste enda käitumises – selles, kui hästi nad ise kõiki vajalikke ettevaatusabinõusid kasutavad. Ma arvan, et 80-90 protsenti nakkuse tõusust on välditav klassikaliste meetoditega, millest on kogu aeg räägitud,” ütles Radko Avi Fortele.
Radko Avi tegutseb koroonaviiruste täisgenoomide analüüsiga tegelevas meeskonnas nimega KoroGeno-EST. Just see töörühm selgitab välja, kas ja kui laialdaselt levivad Eestis koroonaviiruse tüved, nende hulgas viimasel ajal rohkelt kõneainet pakkunud Lõuna-Aafrika Vabariigi (LAV), Suurbritannia (UK) ja Brasiilia variandid, ning ka mõned kitsamad mutatsioonid, näiteks praegu USAs pead tõstev nimega E484K.
Tartu ülikoolis sekveneeritakse neid positiivseks tunnistatud teste, mis pärinevad Eestisse sisenemisel võetud proovidest või kelle nakkusallikas on teadmata või milles tuvastatud viirus on S-geeni mutant – kelle S-geenis on väike jupp puudu. See mutatsioon esineb just kurikuulsas Suurbritannia tüves.
1.jaanuarist kuni siiamaani on ülikoolis genotüpeeritud kokku 531 tüve, neist 147 on olnud S-geeni mutandid. Suurbritannia tüvesid on leitud 73, Lõuna-Aafrika Vabariigi (LAV) tüvesid 5 tükki. Kusjuures ainuüksi viimasel nädalal tuvastati UK-varianti 28 proovis
„Lisaks oleme leidnud kaks huvitavat tüve, mis oma ülejäänud genoomi järjestuste põhjal ei ole LAV-tüved, aga nad kannavad mutatsiooni E484K, mis võib põhjustada nende sarnasuse LAV-tüvele” ütles Radko Avi.
LAV-i tüve ennast on seni avastatud vaid välismaalt tulnud inimestelt ja ei ole veel teada, kas ta Eesti sees ka edasi levib.
Eesti TOP3 levinuimad tüved alates septembrist kuni siiamaani on uurimisrühma andmeil aga sellised:
B.1
B.1.1.10
B.1.258
Neist kaks esimest ei ole S-geeni mutatsiooniga ehk need on nö metsikut tüüpi, mille S-geen kunagi Wuhanist alguse sai, ning kolmas on S-geeni mutatsiooniga.
Nagu öeldud, siis teostab töörühm viiruse täisgenoomi analüüsi neist proovidest, mis on tunnistatud koroonaviiruse suhtes positiivseks.
„Me sekveneerime genoomi ära ja vaatame selles genoomis kahte asja: millisesse genotüüpi see viirus kuulub ja millised kriitilised mutatsioonid sellel viirusel on,” ütles Avi.
Kriitilised mutatsioonid viiruse S-geenis ehk spike-valgus määravad tema sõnul ühelt poolt ära viiruse genotüüpi ja teiselt poolt võiksid mõjutada selle viiruse nakatumist ja erinevaid tunnuseid.
Advokatuuri esimees Jaanus Tehver seletab lahti, mida järeldada riigikohtu otsusest, mis palju tähelepanu saanud kaasuses kõik varasema ümber muutis.
Esmaspäeval avaldas riigikohus otsuse, mis tõi viimase suure pöörde palju tähelepanu saanud traagilisse loosse. Ühel 2018. aasta juuli ööl sõitis Karel Šmutov Tallinnas Kivi tänaval autoga otsa muusik Raivo Rättele, kes suri saadud vigastuste tagajärjel paar tundi hiljem haiglas. Sündmuse uurimise järel süüdistas prokuratuur Šmutovit tapmises. Kaks asja vaaginud kohtuastet mõistsid ta süüdi natuke kergemas teos – provotseeritud tapmises, sest sündmuse eelloost oli näha hingelise erutuse seisund. Aga Eesti kõrgeim kohus pööras asja täitsa ringi – Šmutov mõisteti täiesti õigeks, sest riigikohus leidis, et ta tegutses hädakaitse seisundis. Advokatuuri juht Jaanus Tehver aitab Delfi „Erisaates“ lahti seletada, mis juhtus, et varem olid kõik sündmustest valesti aru saanud. Saatejuht on Raimo Poom.
„Tõsi ta on, et riigikohtus diametraalselt teistsuguste otsuste tegemine pole igapäevane asi, aga samas pole see ka midagi ennekuulmatut. Seda tuleb aegajalt ikka ette. Mis juhtus? Tagantjärgi hinnates tuleb tõdeda, et maakohus ja ringkonnakohus, kes tegid süüdimõistva otsuse, keskendusid sellistele asjadele, mis lõppkokkuvõttes ei olnud lõpliku lahendamise kontekstis määrava tähendusega,“ seletas Tehver.
Küsimus taandus selles kaasuses just hädakaitsele.
Advokatuuri juhi sõnul ei pööranud maakohus ja ringkonnakohus antud juhul piisavat tähelepanu neil faktidele ja sellest tulenevale järeldusele, et juhtum võis kvalifitseerida hädakaitseks. „Keskenduti teistele asjaoludele selles kaasuses ja hädakaitse jäi kuidagi fookusest välja. Riigikohut lahendis osutatakse ka, et maakohus peatus väga põgusalt järeldusel, et süüdistatav tegutses kellegi teise kaitseks. Aga ei pidanud vajalikuks teha sellest õiguslikku järeldust, asi jäi kuidagi sinna paika. Ja seepärast jõutigi maa- ja ringkonnakohtus kokkuvõttes ebaõigetele järeldustele. Ja seepärast leidiski riigikohus, et juba tuvastatud faktidele tuginedes tuleb teha hoopis teistsugune järeldus hädakaitse olemasolu kohta,“ lausus Tehver.
Kaasust vaadates leidis Tehver, et riigikohtu otsus ei muutnud midagi hädakaitse kui sellise piirides või olemuses. „Mingit õiguslikku revolutsiooni riigikohtu otsus kaasa ei toonud ega sisaldanud. Riigikohus kohaldas samu õiguspõhimõtteid, mis on meil karistusseadustikku juba palju aastaid tagasi kirjutatud. Lihtalt osutas, et madalama astme kohtud jätsid ammu teada õiguspõhimõtte tähelepanuta, sest keskendusid muudele asjadele.“
Küll aga tõi advokatuuri juht välja, et see pöördega lõppenud kaasus ilmestab väga konkreetselt, miks on mitme astmega kohtusüsteem väga vajalik.
„See näitab, mis on vaja mitmeastmelist kohtusüsteemi. Tuleb aru saada sellest, et olgu kaasus ükskõik kui oluline või kui suure tähelepanu all avalikkuse silmis, siis õigust mõistavad inimesed, pean ilmas kohtunikke. On täiesti möödapääsmatu, nagu ka teistest inimtegevustes, et eksitakse. Inimlikel põhjustel. Selleks, et eksimuste tagajärgi viia miinimumini, on vaja seda, et ühte ja sama kaasust peab läbi vaatama mitmes kohtuastmes,“ rääkis Tehver.
„Kui tuleb välja ka lausa viimases kohtuastmes, et mingi viga on varem tehtud, siis tuleb see ära õiendada. See ongi ses mõttes kohtusüsteemi toimimise musternäide,“ viitas ta langetatud pikas kohtuasjas saabunud varasemast teistpidisele lõpule.
Keegi maasikakasvataja kaebles, et temalt löödi Ukraina töömehed üle. Ta maksis kogu nende saabumise kinni, aga need ei tulnud mitte tema maasikapõllule, vaid läksid sinna, kuhu ise heaks arvasid.
Masikakasvataja oli püstihädas – tööliste toomine just tema põllule oli mõeldamatu: inimeste keskaegne sunnismaisus kadus meilt ju koos feodalismiga ja sinna tagasi minna me ei saa.
Aga ma vaatan korra ajalukku. Euroopas oli pärast nn. Musta Surma katku suur tööjõupuudus – töömehed olid kõik ära surnud. Arvatakse, et aastatel 1346–1353 suri sellesse ca 30–60% Euroopa elanikkonnast.
Aga töö tahtis tegemist. Vili kasvas põldudel, aga polnud, kes koristaks. Juhtus see, et võimu said enda kätte talupojad, lihtinimesed. Nad läksid tööle selle senjööri juurde, kes rohkem maksis. Katk, mis tappis ligi poole eurooplastest, oli seeläbi sünnitanud täiesti uued töösuhted – kapitalistlikud töösuhted. Töövõtjal oli äkki öelda oma sõna, mis tingimustel ta tööd tegema üldse hakkab. Must Surm algatas sel moel kapitalismi.
Täpselt sama on praegu: pandeemia möllab, töötegijaid ei ole ja need, kes on, lähevad sinna, kus rohkem makstakse. See on seesama kapitalism, mida me oma sotsialismis nii endale tahtsime. Meie ettevõtjad võiksid selle endile meelde tuletada.
Kallastel ei ole vallavanema sõnul varem surmav mürktaime täheldatud. Keskkonnaameti sõnul on mürkputk Peipsi järve ümbruses üsna tavaline.
Peipsiääre vallavanem Aleksandr Širokov ütles, et mürktaim ei ole Peipsiäärses kandis sugugi tavaline nähtus. “Ei mäleta, et sellist asja oleks olnud. Talv on ka selline nagu ta on, äkki sellepärast on tekkinud,” meenutas juba 2002. aastast Kallastel tegutsenud vallavanem.
Mürkputke avastas Širokovi sõnul üks kohalik, kes leiust vallavõime teavitas. Vallavanema kinnitusel keegi putke tõttu veel kannatada ei ole saanud ja koostöös keskkonnaametiga hakatakse probleemiga tegutsema. Esialgu see putkede üleskaevamist ja hävitamist ei tähenda.
Keskkonnaameti lõuna regiooni kaitsekorralduse spetsialist Tarmo Niitla sõnul on mürkputk tegelikult levinud kogu Peipsi järve Eesti ranniku ulatuses ning tõenäoliselt jätkub sarnane levik ka Venemaa rannaaladel.
Niitla sõnul on taim inimesele ohtlik vaid siis, kui selle juuri süüa ja taime rannast kokku korjamisel erilist mõtet ei ole.
“Esiteks on tõenäoline, et mingi kogus peenemaid juuri jääb ikkagi maha, mis on sama ohtlikud kui jämedamad, aga mürgistuse allikat on juurikate puudusel raskem tuvastada. Pealegi võib iga järgmine torm tuua randa uusi juurikaid, mistõttu osutuks eelnev koristamine mõttetuks,” ütles Niitla.
Niitla soovitab vallal panna rannale suunduvate teede äärde hoiatused, et rannal säärast ohtlikku taime võib esineda. Širokov on lubanud käituda keskkonnaameti soovituste järgi.
Kogu taim on ohtlikult mürgine, eriti juurikad. Täiskasvanul piisab eluohtliku mürgistuse saamiseks vaid paarist grammist värskest juurikast, lastele on surmav kogus kordades väiksem. Pärast katsumist tuleb käed kohe hoolega pesta. Taime mürgisus ei kao ka taime kuivatamisel.
Taime leidub erinevate veekogude kaldaservades ja madalas kaldavees, suurvee ajal võib leiduda ka hulpivaid juurikaid koos jämedate säilitusjuurtega.
Lõhn ja maitse ei hoiata kuidagi ette taime mürgisusest, samas piisab eluohtliku mürgistuse saamiseks üsna väikesest kogusest, mistõttu on ka maitsmiskatsed mõistlik jätta tegemata.
Talvel ja kevadel on mürkputke raske ära tunda, kindlaks tunnuseks on risoomi ülaosa kambriline ehitus, mis tuleb nähtavale, kui juurikas pikuti keskelt lõhki lõigata, pärast lõikamist tuleb ka nuga korralikult puhtaks pesta.
Mürgistusnähtude esimesed tundemärgid on kõrvetus- ja sügelemistunne suus. Sellele järgnevad oksendamine, keele halvatus, kõhuvalu, tugevad krambid, nägemise halvenemine, suur janu. Mõne tunni jooksul võib mürgistus viia hingamise peatumiseni. Mürgistuskahtluse korral tuleb kohe kutsuda kiirabi. Tarvilik esmaabi on oksendamise esile kutsumine, mille järel tuleb anda ohtralt juua. Hingamise peatumisel tuleb teha kunstlikku hingamist kuni väljaõppinud abi saabumiseni.
Wesley Trevors elab koos oma naise ja kuueaastase pojaga Londoni lähedal Sloughs. Kuna nende laps jumaldab filmi “Kalapoeg Nemo”, on kodus kohustuslikult ka akvaarium klounkalaga.
Selle teisest asukast, akvaariumi põhjas elavast koonusteost ei osanud pere esialgu midagi arvata ning levitas fotot ühes kalasõprade foorumis, kus teadjad tuvastasid: tegu on koonusteoga, mida peetaks maailma mürgiseimaks mereloomaks. Koonustigusid nimetatakse ka sigareti-tigudeks, kuna nende mürgi sattudes inimorganismi jääb inimesel elada umbes nii kaua, kui kulub suitsu lõpuni tegemiseks.
Mees võttis ühendust erinevate zooloogide ja teemaparkidega, kuid kõik keeldusid tigu minema toimetamast. Viimaks õnnestus tal kokkuleppele saada Sea Life Centeriga Londonist. Koonustigu elab nüüd nende juures.
Kuidas süütu välimusega mürgine elukas Inglismaal akvaariumisse sattus, jääb siiani mõistatuseks. Enamjaolt elavad need teod troopilistes vetes, mõned isendid ka Vahemeres. Viimane, mida Wesley mäletab end akvaariumisse pannud olevat, oli väike krevett. “Võibolla tigu ikkagi varjas end mõnda aega,” arutleb ta.
Surmavalt mürgine koonustigu kasutab jahipidamiseks ja enesekaitseks oma londis paiknevat harpuuni, mis süstib saaklooma kehasse närvitoksilisi aineid
See kaelushiir kolistas majapidamises kuu aega, tundis erilist huvi jahu vastu, kuid ei põlanud ära ka teisi kuivaineid. Ühel päeval vedas kiirus teda alt ning pererahvas leidis hiire jalgapidi lõksust. Surmasuust pääsenule otsustati kohemaid armu anda. Hiireke polnud lõksus viga saanud, sõi purki vaatluse alla jäetuna kõhu vorsti-leiba täis ja lasti siis vabadusse.Maret Saareleht
Kurtmine hiirte ja rottide jultumuse üle algas juba sügisel sel ajal, kui närilised siseruume vallutavad. Siis peeti põhjuseks eeskätt seda, et Euroopa Liit ei luba tavatarbijatele kanget rotimürki müüa, lahjem aga ei ole nii mõjus.
Siiski näib, et piirkonniti on ka hiirte arvukus suurem. Järvamaal elav pensionär on oktoobrist saadik oma maal asuvast majast lõksudega kinni püüdnud üle 140 hiire ning ütleb, et midagi sellist varasemast ei mäletagi. Sügisel alanud sissetung oli nii maruline, et ta nägi hiiri toas lausa mööda seina üles ronimas, lakapealsel aga läks õhtuti lahti täielik mürgel.
“See on üks ebameeldiv teema,” kurtis ta ja ütles, et seepärast ei taha ka oma nime lehte – kes ikka tahab hea hiirepüüdjana kuulsaks saada?
Kokku on proual maja peale laiali jaotatud paarkümmend plastlõksu, mida saab vinnastada kas või jalaga vajutades, ja pole karta, et näpud vahele jääks. Need plastlõksud on end ka siiani kõige paremini näidanud, on tundlikud ja püüavad hästi. Sahvrisse on üles pandud ka laste toodud ultraheliga töötav peletaja ning tundub, et sellest on seal abi küll.
Kassi majas pole ja siiani pole teda ka hiirepüüdjana vaja läinud – sellist hiirterohkust pole varem kunagi nähtud.
Mürk on liiga lahja
Kahjuritõrjega tegeleva ettevõtte Rentokil OÜ tegevjuht Toomas Trei ütles, et kõnesid on sel hooajal olnud tõesti tavalisest rohkem.
“Hiired on üks asi, aga rotid on sellised loomad, kes ilma inimeseta hästi toime ei tulegi,” märkis Trei. Inimeste pahameel on mõistetav, sest nii rottide kui hiirte hambad kasvavad ning nad närivad puhtalt seepärast, et hambaid nüritada. Kui närilisi on rohkem, siis on ka kahjud, mida nad teevad, suuremad.
Kui hiireperel on hea ninaesine ja puuduvad looduslikud vaenlased, võib sealt aastaga võrsuda 3500 hiirt, rottidel ulatub see arv 2400ni.
“Inimesed püüavad ise võidelda lõksude ja nende mürkidega, mis on praegu saada. Kui jäävad hätta, siis helistavad meile ja uurivad, kas saaks meilt osta kangemat mürki, sest proffide kasutuses on see lubatud,” kirjeldas Trei. “Kahjuks peame ära ütlema. Töötada sellega võivad ainult spetsialistid, välja müües rikuksime seadust. Sõimu oleme seetõttu kuulnud tänavu päris palju.”
Eriti pahased on maal elavad inimesed, kes on seni harjunud rotitõrjega ise toime tulema.
Räägitakse, et lahjem mürk paneb rotid rohkem haisema, kuid see ei vasta Trei sõnul tõele. “Rotimürk mõjub nii, et rott sureb 3–5 päeva pärast sisemise verejooksu mõjul. Kuna surm saabub alles hiljem, ei hakka rotid seda mürgisöömisega seostama ja sellest hoiduma,” selgitas ta. Sel moel toimivad nii lahjemad kui kanged mürgid ning see, et väike surnud hiir haiseb vähem kui suurem surnud rott, on paratamatu.
On inimesi, kes usuvad, et kõige parem rotivastane vahend on kass ning sellega on Trei igati nõus – kass võib suuta massilisele paljunemisele õigel ajal piiri panna, kui pesad oma hea haistmisega üles leiab.
Kui korralikul hiireperel on hea ninaesine ja puuduvad looduslikud vaenlased, võib sealt aastaga võrsuda 3500 hiirt, rottide puhul ulatub see arv 2400ni.
“Muidugi võiks tavatarbijale müüdav mürk olla kangem, aga mis teha, kui selline otsus Euroopa Liidus on vastu võetud,” märkis Trei. Tema teada sai kava jätta kanged mürgid üksnes spetsialistide käitlusse alguse Põhjamaadest, kus rotimürgi olid kätte saanud ka koduloomad, kes seetõttu surid. Spetsialistid aga kasutavad vaid selleks ettenähtud söögimaju, kus koerad-kassid mürgile ligi ei pääse.
Maalehe Facebooki kontol tõstetud närilisteteemale reageerisid paljud lugejad, kellest osa oli seda meelt, et tänavu on neil närilisi tõepoolest tavalisest enam, teised aga ütlesid, et peamine sissetung toimus sügisel ning on nüüdseks kontrolli alla saadud. Eriti rohkelt on tänavu märgatud kaelushiiri.
Nisu lausa kutsub hiiri
Järvamaal asuva Seidla veski peremees Hannu Lamp ütles, et on olnud aastaid, mil närilisi on vähem. Tema pani selle sooja talve arvele. Seda, et midagi erakordset toimuks, ta aga tähele pannud pole.
“Teeme veskis regulaarset tõrjet ja teame juba sügisel lõksudega valmis olla,” lausus ta. Näriliste hulka mõjutab ka ninaesine, näiteks on magus nisu palju suurem tõmbenumber kui rukis. “Eks inimestele meeldib ju ka sai,” muigas Lamp.
Kuna toidukäitlusettevõttes ei tohi kassid hiiri püüda, siis ei saa viljakottide juurde hiirekuningaid varitsema lasta. Küll aga on varasemalt veski ümber korda pidanud kaks kassi, kelle abikäppasid oli hästi tunda.
Maidu Konsap Zerna ökotalust Põlvamaal ütles samuti, et olukord on tavapärane – kui regulaarselt tõrjet teha, siis saab ka hiirte-rottide vastu. Seda, et soe talv neid soosib, võib aga arvata.
“Minu meelest on kliimas toimunud muutus,” sõnas Konsap. “Ma ei mäleta varasemast nii sooja talve, kus jaanuari keskpaigani puuduks püsiv lumikate.”
Neli riket alajaamades
Novembris närisid rotid läbi riigivõrgu kaabli, mis viis rivist välja portaali eesti.ee ja halvas mitmed digiteenused.
Elektrilevi OÜ kommunikatsioonijuht Peeter Liik ütles, et neile on närilised põhjustanud pahandusi üksikutel kordadel ning selles suhtes on talv olnud tavapärane – niisuguseid juhtumeid tuleb ikka ette.
“Eelmisel aastal oli meie piirkonnaalajaamades neli juhtumit, kus rott tekitas rikke. Kasutame näriliste peletamiseks ultraheli ja mürki. Heli aitab hiiri ja rotte peletada teatud piirides, kuid teatud kambritesse võivad rotid ikkagi pugeda,” rääkis Liik.
Kuigi hiired ja rotid suudavad sisse pugeda väga väikestest avadest, põhjustavad nad pahandusi ainult sellistes alajaamades, mis on pisut vanemad, pärinevad nõukogude ajast ja on veel uuendamata.
“Selliseid jääb meie võrgus üha vähemaks, pigem kaduv nähtus. Uuema ajastu Elektrilevi piirkonnaalajaamad on hermeetilised ja intsidente närilistega ette ei tule,” lisas Liik.
Bianca Mikovitš
Hiired: Kes tuppa trügivad?
Kõige sagedasem hiir, keda inimene oma majapidamises kohtab, on koduhiir (Mus musculus): ühtlaselt hallika karvaga, valkja kõhualusega loomake. Tema jätab oma käimisteedele iseloomuliku nn hiirehaisu.
Maapiirkondades ja väiksemates asulates sätib end sageli tubastesse tingimustesse ka kaelushiir (Apodemus flavicollis).
Välimuselt on ta koduhiirega üsna sarnane, temagi kõhualune on hele, aga selg pruunikas ja kurgu all on kollakas kaelus. Kõige kindlam määramistunnus on siiski saba – kaelushiirel on see umbes sama pikk kui keha, koduhiirel aga kehast ligi kolmandiku võrra lühem. Erinevalt koduhiirest ei jäta kaelushiire uriin tugevat lõhna, ent see-eest on ta osav ronija ja agar rähkleja. Ta ei piirdu toiduainete kohapealse manustamisega nagu koduhiir, vaid tassib neid oma ladudesse, mida ta pererahva üllatuseks võib ehitada täiesti ootamatutesse kohtadesse – näiteks puhta pesu vahele.Talveks võib majapidamisse tungida ka muidu põllul elav juttselg-hiir (Apodemus agrarius), kelle tunneb hästi ära piki selga kulgeva tumeda triibu järgi.
Seevastu leethiir (Myodes glareolus) satub inimeste kodudesse harva. Tema nina on tömbim, kõrvad lühemad ja ka saba oluliselt lühem kui kodu- või kaelushiirel. Leethiire kasuka ülaosa on roostepruun või ookerjas.
Kirjeldatud hiired kuuluvad näriliste seltsi. Peale nende võivad majja sooja ronida karihiired, kes kuuluvad putuktoiduliste seltsi.Näiteks levinuim liik, mets-karihiir (Sorex araneus), sööb peamiselt putukaid, ämblikke, vihmausse ja limuseid. Majapidamises võivad karihiired himustada liha- ja piimatooteid, kuid teiste hiirte kombel nad närimisega pahandust ei tee.
Kuigi inimestele valmistab hiirterohkus meelehärmi, leidub küllaga neid, kellele see mokka- ja nokkamööda on. Kullilised, kakulised, väikesed kiskjad, nagu nirgid, kärbid, tuhkrud, nugised, aga ka rebased söövad hiiri hea meelega. Praegu on nad ka üsna hõlpsasti tabatavad, sest puudub kaitsev lumevaip, mille alla hiired varjuda saaks.
Kristiina Viiron Allikas: “Eesti elusloodus”, zooloog Tiit Hunt
Avalik arutlusruum ei ole demokraatlik, kuni kohtunikud sealt eemale hoiavad, kirjutab Hans H. Luik.
Ega Eesti uudiste tarbija vist ise ei oskakski öelda, milles õieti peaks seisnema kohtupidamise avalikkus ja kes seda peab tagama – ajakirjandus, kohtusüsteemi avalike suhete töötajad või kohtunikud ise.
Seni on kohtuotsuste arutamiseks nagu kaks avalikkust: laiem avalikkus (portaalid, lehed, “Aktuaalne kaamera”), kuhu kohtunikud eksivad haruharva. Ja teine avalikkus, mida Jürgen Habermas nimetas “salongiavalikkuseks” ja kohtunik Leo Kunman kirjeldas kui kohtunike ja prokuröride ühiseid kohvikuid ja koridore.
Selles kitsamas “salongis” siis arutlevad Eesti rahva juristid pädevalt ka abstraktse õigluse teemal, ainult et ei jaga oma järeldusi kahjuks avalikkusega. Ajakirjandus aga januneb kohtunike kogemusele tuginevate moraalinorme kinnitavate ja taasloovate üldistuste järele.
Allpool kirjeldan kirjastaja pilku appi võttes, kuidas ajakirjandus vormib oma tegelikkusekajastust järjest rohkem kohtumenetluse struktuuri järgi, jättes ettenägelikult tühimikud sinna, kuhu kuuluks kohtuniku monoloog otsuse põhjendamiseks ning seadusesse kirjutatud “kohtuniku sisetunde” avamiseks.
Eesti kohtute aastaraamatutes (Ilona Leib, Priit Hõbemägi) ning ka kohtunike omavahelistes sõnavõttudes (riigikohtunik Paavo Randma kõne professor Jaan Sootaki juubelikonverentsil) nõutakse Eesti kohtunikelt rohkem rahvapäraseid üles astumisi. Just rahvapäraseid, sest juriidilises keeles kirjutatud kohtuotsused ei löö kaasa avalikus sfääris.
Kohtuvaidlused iseenesest võiksid avalikkusele huvi pakkuda, ent nii kohtu sisendid (näiteks hagiavaldused) kui väljundid on vormistatud üpris spetsiifilises keeles. Üks hagiavaldusi, mis ka siinkirjutajat puudutas, rõhutas näiteks vaidlusaluse investeerimistoote “voluntatiivse elemendi definoorsust” (ehk seda, et investeeringu asjaolude ebakindlus mängib tulemuses määravat rolli).
Märgitakse ka, et kohtunikud panevad otsuse motiivid kirja “liiga hilja”. Selleks ajaks, kui kohtunik rohkem või vähem põhjalikult otsuse motiivid kirja paneb (näiteks kümnepäevase välbaga), võib kaasus olla tähelepanu hajumise tõttu uudismeedia jaoks aktuaalsuse minetanud.
Kohtute keelt ei ole raske lihtsamaks tõlkida. Meedia silmapilksust me aga aeglasemaks muuta ei saa. Avalikkuse kanalite silmapilksust tuleb pidada tehnoloogiliseks antuseks. Meedia algoritmid kohandavad end järjest paindlikumalt lugeja tähelepanuomadustega.
Haaravalt jutustatud kohtulooga võib kindlasti lugeja tähelepanu suunata, ühes sellega tekitada seisukohavõtte õigluse ja avaliku moraali suhtes, ent need kohtulood peavad siis tõesti olema haaravad.
Debati peaks lõpetama “kõrgem narraator”. Kohtunik, kes ütleb oma otsusele lisaks ka üldistavad moraali loovad teesid. (Neid vajaks tänapäeva auditoorium koos kohtuniku piltkujutusega, nagu kohtuprotsessi avalikkus vist ikkagi eeldab. Kohtu pildistamise keelustamisest viimasel ajal teen allpool juttu.)
Riigikohtu esimehe Villu Kõve mulje järgi, nagu nähtus ERR-is Toomas Sildami tehtud usutluses, ergastub press põhiliselt mõrvaprotsesside kajastamisel.
See tähelepanek pole vale. Niisugustes protsessides paljastuv inimkäitumise kuri irratsionaalsus tõmbab tähelepanu. Siiski jälgib meedia ka hulgaliselt haldusvaidlusi: tuulikute ja kaevanduste planeeringuid, tsiviilvaidlusi küll abiellumis- ja lapsendamisõiguste, küll võlavaidluste näol.
Palju kajastatakse suuremaid pankrotte. Kui mõrvaprotsessidest võib olla raske tuletada mingit uut moraalinormi, siis näiteks võlaõiguslike vaidluste puhul määratlevad kohtud tihti nõuete ja kõrvalnõude intresside vastavust headele tavadele. Avalikkusel oleks tarvis teada, millistest allikatest kohtunik hea tava leidis.
Võlaõigusliku vaidluse normid on ühiskonnale igapäevaselt väga tähtsad. Meie kohtunikud saaksid põhjendustega ka väga hästi hakkama. Häbeneda pole midagi: võrreldes sajandi algusega, mil näiteks värsket võlaõigust tõlgendasid eri maakohtud vägagi erinevalt, on kohtute tase märgatavalt tõusnud.
Halduskohtuid tundub räsivat krooniline ajapuudus. Ettevõtjad näevad, et näiteks Maksu- ja Tolliameti tehtud maksuotsuste põhistused kopeeritakse tihti lihtsalt kohtuotsusesse ümber, ilma seisukohta võtmata. Ometi saaks halduskohtu avalikustatud seisukohtadest oluline alus kas vaidlemiseks või suunavõtmiseks raamatupidajate ja finantsdirektorite igapäevatöös.
Artikli autor jälgis suurt varalist vaidlust, kus mõlemad kanged osapooled tõid kohtuniku ette hinnangud rahvusvahelistelt auditibüroodelt: üks hinnang väga kõrge, teine madal.
Mitmesugused vara nüüdisväärtuse arvutused ja diskontomäärad olid kohati meelega keeruliseks aetud, vähemalt siinkirjutaja jaoks. Ent maakohtu kohtunik arvutas kõik filigraanselt kaasa ning koostas ülimalt loogilise otsuse! (Tõsi küll, kohtunik ei osutanud, et üks osapool üritas ilmselt kohut eksitada.)
Niisuguste kohtunike eest ei jääks varjule näiteks Tallinna koolide rendilepingute mittevastavus turutingimustele või monopolinähtused meie majanduses. Miks siis räägivad heal tasemel kohtunikud Eestis ühiskondlikus debatis vähem kaasa kui politsei juhid või näitlejad?
Kas kõik maailma kohtunikud hoiduvad saamast avaliku elu tegelasteks?
Ei! Kohtunike kidakeelsus konkreetsete menetluste, jõustunud või jõustumata otsuste kommenteerijatena ei ole sugugi universaalne.
Piisab, kui vaadata angloameerika ajakirjandust, ja pilt on hoopis teine. Leiame kohtunike mahlakaid sõnavõtte, isegi sajatamisi, nagu: “Te olete õel ja südametu inimene, kelle hinge ei puuduta kaasinimese kannatused!” ja muud sellist.
Ka Eesti ajakirjanduses on leidnud kajastamist New Yorgi lõunapiirkonna kohtuniku Alvin Hellersteini töö. Pensionile suunduv kohtunik Hellerstein koondas enda kätte USA territooriumil toime pandud suurima massimõrva, 11. septembril 2001 aset leidnud kaksiktornide tragöödia ohvrite perekondade sajad hagid.
Seejärel hakkas Hellerstein eurooplase mõistusele uskumatute kommentaaride saatel hagejaid kohtust eemale peletama ja kohtupidamist vältima, öeldes kuulsad sõnad: “Kohtulik uurimine ei too teie kalleid kadunukesi ellu tagasi. Võtke parem vastu Ameerika Ühendriikide valitsuse rahaline kompensatsioon. Minu abi Sheila Birnbaum korraldab soovijatele raha kiire väljamaksmise.” Kompensatsiooni suurus oli ca 2 miljonit dollarit pere kohta.
Veel üks näide Florida kohtust, kus kuuldust pajatas siinkirjutajale üks kohalik eestlasest autokaupmees. Võlamenetluses, kus üks pool oli teisele laenanud 20 000 dollarit intressiga 30% aastas, mis oli tagastamata ja teenis viivist, ei kiirustanud kohus heal saksa moel võlasummat pennipealt võlgnikult välja nõudma, kõrvalnõudeid seejuures vastavalt aktsepteerides või vähendades.
Selle asemel pidas Florida kohtunik laenuandjale moraaliloengu: “Ma annan teile tagasi 10 000 dollarit, pool teie laenust. Võiksin ka vähem anda. Kas teie, sir, arvate, et on kohane rahateenimiseks sellistelt ilma sissetulekuta inimestelt kõva laenuintressi koorida? Kas te loodate, et teine mees kusagilt veel laenama läheb, et teile teie intressid ära maksta?!”
Kohtusaalis viibinud eestlast pani imestama, et kohtuniku otsustuspädevusel polnud mingit piiri, ja ka see, et kohus pidas võimalikuks väljendada emotsionaalset hoiakut.
Selline on aga angloameerika kohtusüsteemi tava ja sellest tuleneb ka angloameerika ning meie ajakirjanduspildi erinevus. Inglastest ja jänkidest kohtunikud osalevad oma autoriteediga meediapildis.
Eesti avalikkuses aga valitseb kohtunike sõnavõttude ikaldus. Tühjus, puudus, põud. “Kohtunik ei ole avaliku elu tegelane,” ütles Priit Pikamäe ühes avalikus esinemises.
Eks sellepärast mõjus mullu 13. augusti Postimehes avaldatud intervjuu Leo Kunmaniga nagu mootorimöire tühjas parklas. (Usutlus oli küll tehtud pensionäriga, teemaks seljataha jäänud kohtunikutöö.)
Kunman põhjustas ehmatust ja hämmeldust nii juristides kui üldse avalikkuses, eriti veel, kui ta jätkas prokuratuuri ja kaitsepolitsei ründamist ka telesaates “Kuuuurija”.
Too haruldane Leo Kunmani usutlus; tänavu jaanuaris ERR-is Toomas Sildami võetud intervjuu mitte veel Riigikohtu esimehe staatuses Villu Kõvelt ning juba nimetatud endise Riigikohtu esimehe Priit Pikamäe järjekindlad avalikud esinemised tõusevad meedias esile oma harulduse tõttu.
Samas mõjutavad kohtud ja kohtueelne uurimine ajakirjanduspilti ilma kohtunike avalike sõnavõttudetagi. Kuidas siis?
Eesti ajakirjandus võtab järjest tihedamini riskivaba kohtukrooniku positsiooni
Selle asemel et välja uurida, mis on tsiviilvaidluse või kriminaalsüüdistuse poolte argumendid, ja üritada neid hinnata, asuvad väljaanded oma auditooriumile söötma üksikuid uudiseid kahtlustuse või süüdistuse esitamisest, kohtuistungite toimumisest või edasilükkamisest, arstide ja muude ekspertide kaasamisest.
Miks? Sest pikapeale on ajakirjandusorganisatsioonid võtnud omaks, et kohtulik uurimine on justkui “tegelik”, seevastu ajakirjanduslik uurimine pigem “spekulatsioon”.
Selliselt mõeldes unustatakse ära, et tihtipeale pole kohtutel käepärast isegi seadusi, mille põhjal koosseis määrata, kuigi patutegude sooritamine ju seaduse järel ei oota.
Nii sai süüdistaja Steven-Hristo Evestuse kohtuni viidud investeerimispanga Gild investeerimiskelmusest esimene Eestis investeerimiskelmuse paragrahvi alusel toimunud protsess.
Kas see tähendab, et enne selles kriminaalasjas menetluse alustamist, 2006. ja 2007. aasta buumi ajal ei riisunud kelmid Eesti investoreid nii Rumeenia, Bulgaaria, Armeenia kui Läti suunal? Selge see, et riisusid. Lihtsalt kohtupraktikat ei olnud – seadus oli “neitsilik”.
Isegi sääraste juhtumite puhul nagu Paavo Pettai ülestunnistused, kui üks pool on otsustanud oma tõendid avalikult laiali laotada, võivad toimetused otsustada ajakirjanduslikku uurimist mitte käivitada.
“Riiklik menetlus alles käib,” toovad vaikimise põhjuseks menetluse ülejäänud osalejad, kes reeglina ei soovi mingit avalikkust. Avaliku elu tegelasteks mitte saada soovijaid on kohtus peaaegu alati rohkem kui rääkijaid. Asi pole aga ainult menetlusosaliste soovis. Eeluurimine ja kohtulik uurimine on varmad protsessiosalistele vaikimiskohustust kohaldama.
Teada on kohtunik, kes kohtu koridoris suisa vahele astus, kui nägi tunnistajat ajakirjanikuga rääkimas.
Siinkirjutaja arvamus, mida ei ole varjus hoitud ka peatoimetajate eest, on: ajakirjandusel SOBIB VÄGA HÄSTI käsitleda üldistusjõulisi süüasju (väljapaistvate inimeste võimupiire ületav käitumine, mitmesuguste eeliste tegemine avalikel konkurssidel, varjatud raha liikumine erakondade sees) samal ajal, kui juhtumit menetleb riiklik õigussüsteem.
Ei ole ka kindel, et kohtuorganitel on alati rohkem infot kui ajakirjanikel. Jah, ajakirjanike allikad ei ole sunnitud infot andma, nagu ollakse kohtus. Kas aga kohtus on vähe nähtud vassimist ja mälunõtrust?
Küsime suure etteheitena, kus on ilmunud pikem ajakirjanduslik käsitlus Edgar Savisaare korruptiivsetest tegudest? Sellist pole. Ajakirjanikud ootasid aupaklikult kohtu seisukohta … ja jäidki ootama. Ajakirjanduse taandumine kohtukrooniku rolli ei ole lugeja teenindamisel viljakas.
Lugeja oleks väärinud näideterohket käsitlust sellest, mismoodi Keskerakond pikki aastaid “maksustas” Eesti pealinna. Pistise väljapressijaid linnavalitsuses on juba hulgakaupa paljastatud ja karistatud; mitme kurioosse juhtumi kohta on olemas ka kaudset teavet, mida ajakirjanike anonüümsed allikad tubli töö korral kindlasti looks vormida aitaksid.
Ent vaikimisi väljakujunenud tava kohaselt ootas ajakirjandus kohtuliku uurimise “kõigutamatuid tõendeid” selle kohta, et linnapea Edgar Savisaar ise ja omaenda hüvesid silmas pidades linnavalitsuse otsuste eest raha võttis.
Võib-olla ootas ajakirjandus isegi sellist tõendit nagu Savisaare ülestunnistus. Kui sellist tõendit nüüd Edgar Savisaare üle kohtupidamise lõpetamise tõttu ei saadagi, siis vaatavad toimetused oma tühje pihkusid … Ja avastavad, et aastate pikku toodi vaatajale-lugejale uudiseid prokuröride, arstidest ekspertide ja kohtunike menetluslikest sekeldustest, jättes varju põhilise: organiseeritud grupi laialdase ja selge mustriga tegevuse Tallinna linnavalitsuse otsuste müümisel valitud ettevõtjatele varjatud maksete eest.
Ajakirjandus ootas mugavalt sisendit kohtulikult uurimiselt. Kohtulik uurimine aga jooksis Edgar Savisaare puhul kokku. Tõsi küll, tema kaasosaliste protsessid kestavad – kas aga lugejad maldavad nende tulemust ära oodata või sünnib peale uus põlvkond, kelle mälus ei olegi Keskerakonnal olnud teist esimeest kui Jüri Ratas?
Nõnda suubume vaese ajakirjanduse ajastusse. Olulisi ühiskonnavastase käitumise seikasid ei arutata eetika, tavade või kasvõi religiooni seisukohalt, sest levib positivistlik usk, nagu sobiks ajakirjanduslikuks tõendiks ainult kohtus kaalumist leidnud tõigad.
Aga mis siis, kui protsesside aegluse või advokaatide pingutuste tulemusel kohtuasi aegub? Mis siis, kui riigikogu ei muuda seadust, mis võimaldab kohtualuse kehva tervise tõttu kohtupidamise lõpetada? Väga oleks tarvis kohtunike kommentaare selliste lõpetamiste kohta, mida Eestis on olnud juba kümmekond.
Kas nõnda protsesse lõpetada on ühiskonna seisukohalt õiglane? Mida kohtuniku sisetunne ütleb?
Edgar Savisaare puhul taandus küünilise grupiviisilise korruptsiooni käsitlemine lõpuks meditsiiniuudiste ees. Samamoodi taandus Väino Pentuse ja tema Autorollo rahakantimiste uurimine lõpuks ajakirjanduses hoopis kohtuistungite kuupäevade loeteluks ja protsessuaalseteks teadeteks selle kohta, kas spiiker Ene Ergma ikka lubab Keit Pentuse riigikogus olevat arvutit uurida (ei lubanud).
Võis täheldada, et tankist kui nähtus oli kohtutes alles läbi vaidlemata. Seetõttu võis kohtumajas jääda peasüüdlaseks seekord tankist pluss piiratud teovõimega vanahärra. Ka võis tähele panna, kuidas Autorollo pankrotis kannatanud ärimees üritas raevukaid näiteid tuues avalikkusele tõestada, et valdav mõju firma rahatuks tegemisel oli tuntud poliitperekonnal …
Kajastused ilmusid meediauudistes mitte ajakirjandusliku uurimise edenedes, vaid aeglase menetlusmasina määratud järjekordseid kuupäevi lugedes. Mõnikord oli uudiseks ainult osapoole taotlus mingi tähtaeg edasi lükata. Just kannatanu avaldused – ühepoolsed muidugi – olid need, mis arendasid käsitlust üle kriminaalprotsessi piiride.
Mis side võis tegelikult olla oma mõju kasutanud poliitperekonna ja riiklikule KredExile augu tekitanud laenuraha laiali tassimise vahel? Ajakirjandus ei ole juurdlusorgan, ent tõi ühel hetkel debati leheveergudele.
Perekond Rosimannus kaitses end samuti leheveergudel. Välisminister Pentus-Rosimannus astus kuni kohtuotsuse jõustumiseni tagasi. Kohtus ei leidnud kinnitust, mis eesmärgil võeti ja kuhu arvatavalt viidi mitmetest sularahaautomaatidest välja võetud sularaha.
Neid punkte üritas omavahel loogiliselt ühendada ainult ajakirjandus, võttes abiks kannatanu, autofirmale kütust tarninud ja kriminaalses pankrotis rahata jäänud härrasmehe. Ajakirjandus taandus soliidselt arutelust, kui kohus välisministri isa Väino Pentuse advokaadi (ajakirjanduse, kuid mitte kohtu arvates ka tankisti) Siim Roode süüdi mõistis.
Kohtulik uurimine oli uurinud pankroti õiguslikku külge, ajakirjandus vahendanud arvamusi pankroti tegelike eesmärkide üle. Õigus sai mõistetud ja ka avalikkus arutelusse kaasatud – vist seekord tasakaalustatult, kuigi menetlusosalised seda taunisid.
Piinlik hetk ajakirjanduse ajaloos oli mugav vaikus ajalehtedes pärast Silver Meikari ülestunnistust, et ta osales erakonna sularaha maskeerimisel üksikisikute annetusteks.
Meikar tõi välja isegi “portfellimehe” nime, keda ta pidas sularaharingluse organiseerijaks. Teade, et prokuratuur on alustanud uurimist, võimaldas ajakirjandustoimetustel puhkeasendi võtta, et oodata, mida toob esile riiklik süüdistus.
Ja järgnes pauk: prokuratuur loobus süüdistuse esitamisest. Mis nüüd, ajakirjanikud? Kuhu jäi lugu Silver Meikari kirjeldatud Reformierakonna sularahast, mille tekkimise hetki oleks võinud võrrelda näiteks suuremate poliitiliste otsuste langetamisega elektrihindade või sadama hangete kohta?
Spekulatsioonid või Eesti komberuumi kirjeldused – see oleneks juba uuriva ajakirjanduse tasemest. Eestis on pärjatud ajakirjandusproffe, kel üliharva on tulnud oma sõnu tagasi võtta.
Abikäe ulatas prokuratuur: toonane prokurör Heili Sepp hakkas ise ajakirjanikuks ja avaldas uurimise käigus kogutud, kuid süüdistuseni mitte viinud tunnistusi!
(Palju kahinat tekitasid prokuratuuris sularahaomanikest reformierakondlaste antud ütlused raha päritolu kohta. Mitmete jaburate selgituste hulgast osutus ajakirjaniku kontrollimisel tõene olevat just kõige rohkem elevust tekitanud versioon “sularaha andis mulle rikas ämm”.)
Eesti rahvas ei tunne oma kohtunikke, sest meedias esinevad kohtunikud harva oma hääle, pilgu ja näoga
Kohtutesse asub lähiajal tööle hulgaliselt noori eluajaks ametisse kinnitatud kohtunikke, kes võibolla ei mäleta Harju Maakohtu esimehena töötanud Helve Särgava avatust ühiskonna aruteludes kaasalöömisel.
Pigem on noortele kohtunikele ajas lähem endise Riigikohtu esimehe väljendatud seisukoht, et kohtunik ei olegi avaliku elu tegelane. Disclaimer: ametis olevate kohtunike seas on küll üksikuid südisid, kes oma olulisi otsuseid kommenteerivad isegi televisioonis, st oma näoga.
Kohtunike avalikust näost: Eesti rahvas ei tunne oma kohtunikke. Seda osalt ka pildistamiskeelu pärast. Selle taustaks on mõistetav julgeolekumure. Kohtunike julgeolekumure tundub olevat suurem kui süüdistajatel.
Kui enne istungit fotograafid kohtualuseid, advokaate ja prokuröre pildistavad (selleks peab alati olema kohtu luba), siis pildistamine tuleb lõpetada enne kohtuniku ja rahvakohtuniku saali saabumist. Vahel harva lubatakse ajakirjandusel pildistada mõne kohtuotsuse ettelugemist.
Seetõttu ei ole Eesti pildipankades isegi pilte mitmest töökamast kohtunikust. Näiteks Tallinna Sadama korruptsiooniasja esimesest kohtunikust, pika staažiga Julia Vernikovast on üks foto, mis on tehtud selja tagant ning mille puhul puudub ajakirjanikel üksmeel, kas see on ikka Vernikova või hoopis mõni tema kolleeg.
Moodne digitaalne meedia on väga pildiline. Eesti suurima kohtu, Harju Maakohtu aseesimees Aulike Salo ei anna ühegi oma kohtuistungi eel luba kohtualuseid pildistada. Nii ei ole avalikkusele teada, mismoodi näevad välja Tallinnas surma külvanud fentanüülikaupmehed, keda kohtunik ometi karistas.
Fentanüülimeeste kohtusse saamist pidas politseijuht Elmar Vaher Eestipolitsei aasta suurimaks õnnestumiseks. Avalikkuse huvi missugune… Miks Harju Maakohtus, mis töötab Eesti Vabariigi nimel ja avaliku raha eest, pildistada ei või, seda pole asjaomased kohtunikud põhjendanud.
Lõpuks aga naasen julge intervjuuga tähelepanu saanud ekskohtunik Leo Kunmani juurde. Juhuse tõttu võib siinkirjutaja jagada oma muljet kohtuniku teadlikkuse tõusust otse kohtuprotsessi kulgedes.
Olin koos kolleegidega tunnistajana sellelsamal protsessil, mille mõjutamises Kunman prokuratuuri süüdistas. Mul ei ole teavet selle kohta, kas prokurör Lavly Perling võis Kunmanile mõju avaldada.
Mis kahjukannatajatest ettevõtjate tähelepanu pälvis, oli see, kui kaugel võib üks vanema põlvkonna kriminaalkohtunik olla tänapäeva pankade investeerimistoodete maailmast ja millist pingutust uude alasse süvenemine nõuab.
Esialgu küsis Kunman kannatanutelt arusaamatuses: “Mehed, miks te siis ise ei sõitnud sinna Bakuusse ja ei veendunud, mida teile müüdi?”
Protsessi käigus selgitati kohtusaalis, mida endast kujutab portfelliinvesteering. Selline, mida teeb hoolsuskohustust omav riikliku litsentsiga investeerimisasutus. Keegi ei jõua ju ise kontrollida, kas pensionifondi tema portfelli ikka osteti Apple aktsiaid või välismaal maaga tagatud võlakirju.
Kui Leo Kunman veendus, et pangakelmid olid investoreid lihtsalt tüssanud ja raha mujale suunatud, pani kohtunik oma raevuka otsusega Gildi panga lihtsalt kinni … ja mõistis ka kelmid kinni. Reaalse vanglakaristusega. (Ringkonnakohus, kes üleolevatele pangategelastele ise otsa ei saanud vaadata, asendas vangla tingimisi karistusega.)
Oleks tarvilik olnud, et kohtunik Kunman oleks oma värsket suhtumist pankade hoolsuskohustuse ja lojaalsuskohustuse nõudesse ka laia avalikkusega jaganud. Sellest oleks lugejatel kasu olnud, mõistmaks järgmisi ja hoopis mastaapsemaid pankade riiveid.
Ja lõpuks. Toosama Gildi üle kohtupidamine tõi välja väga olulise uue nähtuse silmapilkse meedia ja kohtuvõimu suhtes. Nagu me tänapäeval järjest tihedamini näeme, kasutavad süüalused kohtu reserveeritust oma sõna levitamisel ära, et avalikku arvamust kohtu vastu häälestada.
Nimelt alustasid süüalused paralleelselt kohtunik Kunmani kohtupidamisega kohtu koridoris ning elektroonilises meedias ärplemist, et parasjagu pannakse toime “justiitskuritegu”.
Järgmistel aastatel järgnes sellele Kaur Kenderi samasugune põrkimine kohtuliku uurimise ajal “pedomentide” ja “pedoprokuröride” teemal. Sarimaksupettur Raivo Paala on aastakümneid meedia tähelepanu püüdnud ettevõtlusvabaduse eest võitleja ja kohtute ohvrina. Ilmselt tuleb ka kohtute autoriteeti kaitsta moodsas silmapilkses meedias, et kohtualuste eneseupitamine kohtuvõimu arvel ei jääks ainsana kõlama.
Siin on vastuabinõu ikka sama: kohtunike endi südid sõnavõtud kohtute PR-teenistuse paigutusel.
Kokkuvõtteks
Nagu artikli alguses märgitud, on tänapäeva uudisvoos õigusorganite menetlusel tohutu autoriteet ja tähtsus, paradoksaalselt ei kõla uudisvoos aga kohtunike hääl.
Tasuta sotsiaalmeedia esiletõus nõrgendab toimetuste rahalist baasi. Ajakirjanik võtab seetõttu harva ette iseseisva uurimise. Juriidilised võitlused on kallid ning toimetajad kalduvad seetõttu enesetsensuurile.
Selle põhjused jaotuvad kaheks.
Üks pool on riiklik õiguskaitse. Menetlejad jagavad protsessiosalistele ning ajakirjanikele eeluurimisel ja kohtusaaliski korraldusi vaikimiseks. (2018. aastal asusid mitu kohtunikku võitlusse kohtusaalist saadetavate blogipostituste vastu.) Teine põhjus on määratu koormus, mille alla meedia toimetused satuvad, kui üritavad uurida midagi, mille uurimine pole mõnele osapoolele meeltmööda. Takistuseks saavad ametkondlikud kitsendused ligipääsul avalikele andmebaasidele. Ägeneva andmekaitse tingimustes sagenevad nõudmised toimetustele lõpetada ühe või teise tõsiasja avaldamine.
Meediaorganisatsioonid protestivad pidevalt ja tulemuslikult avalikku huvi kitsendada püüdvate seaduseelnõude vastu, mida riigiaparaat järjekindlalt toodab. Tundub suurenevat see osa ühiskonnast, kelle arvates “urgitsemine ja näägutamine” ka sündinud tõsiasjade puhul traumeerib inimesi ilmaasjata. See kõik, saadetuna uurimise alla saadetud tegelaste advokaatide survekirjadest, vähendab ajakirjaniku himu vaba ja uhke ühiskonnaliikmena tõde otsida. Väikerahvaste meediatoimetused, nagu võib näha Läti näitel, kaotavad järjest ressurssi. Lihtsam kui midagi iseseisvalt uurida on avaldada meelelahutuslikke usutlusi inimestega, kes populaarsust janunevad (etenduskunstnikud ning poliitiku). Alternatiiv olekski kohtunike tõusmine avaliku elu tegelasteks.
Selle lille seemned on sama suured kui kuivatatud herned, mistõttu neid on kerge käsitseda. Kasvatamine on jõukohane igale algajale aednikule ja ka lastele, kes soovivad aiandusmaailmaga tutvust teha.
Suur mungalill ehk kress (Tropaeolum majus) on armastatud taim, sest ta näeb imekena välja, sobib söögiks ja aitab isegi kahjurite vastu võidelda.
Maadeuurijad tõid Lõuna-Ameerikast Euroopasse lisaks tomatitele ja paprikatele ka kressid. Kõige laialdasemalt kasutati seda taime salatiköögiviljana inkade impeeriumis. Kuid Euroopas muutus kress populaarseks tänu oma eksootilistele õitele. Kressi on lihtne aretada ja nii on saadud palju eri värve.
Kuningas Louis XIV ajal istutati need haruldustena Versailles’ palee juurde ning juba kolm sajandit hiljem müüsid seemnekataloogid selle taime sorte tosinate kaupa.
XX sajandi algus oli suurte mungalillede kõrgaeg, kuid tänapäeval on nende populaarsus uuesti kasvama hakanud. Arvatavasti levis mungalill Euroopas ja sattus ka Eestisse munkade vahendusel, kes teda kloostriaedades kasvatasid kui lillekultuuri, ravitoimelist salatitaime ning viinamäetigude söödataime.
Suur mungalill on üheaastane rohttaim, mis moodustab kompaktse, maapinda hästi katva 40–60 cm kõrguse laiuva puhmiku. Neid on saadaval väga erinevate õiekujude ja säravate värvitoonidega. Sageli tärkavad sügisel mulda varisenud seemnetest kevadel uued taimed. Nii levib suur mungalill öökülmade eest kaitstumas koduaias isekülvi teel ja kohati isegi massiliselt.
Hea teada
Kasvav mungalill peletab eemale ka lehetäid. Kui kuivatatud ning peenestatud lehepuru hoidlas mugulate ja juurikate vahele puistata, parandab see porgandite ja kartulite säilivust.
Sobib kasvatamiseks algajale
Kressi seemned on sama suured kui kuivatatud herned, mistõttu neid on kerge käsitseda. Kasvatamine on jõukohane igale algajale aednikule ja ka lastele, kes soovivad aiandusmaailmaga tutvust teha. Parim on väiketaimed eraldi pottides ette kasvatada. Seemned võib ka otse kasvukohale külvata, kuid sellisel juhul peab vaatama, et idanemise ning kasvamise ajal oleks kindlasti piisavalt niiskust. Külvamisel on oluline, et pinnas oleks parajalt niiske juba terve nädal enne seemnete muldapanemist.
Kresside sordivalik on mitmekülgne ning need varieeruvad kasvu ja värvi poolest. On ka täidisõielisi ja isegi peaaegu valge lehestikuga sorte.
Madalamaid sorte on hea kasvatada konteinerites. Kõrgemaid taimi saab kasutada kattetaimena või paigutada seinu mööda alla ronima. Nad kinnituvad väga hästi ka ilma toestamata. On selliseidki sorte, mida saab kasvatada köögivilja- või lillepeenras puhmastena.
Kui mungalilli kasvatada köögiviljade vahel, aitavad nad kurkidest ja kõrvitsalistest kahjureid eemale hoida. Nende tugevad varred annavad taimele lopsakust, ning kui istutada neid tühjematesse kohtadesse, takistavad nad umbrohtude kasvu ja nii saab vähendada rohimise vaeva. Mesilased koguvad innukalt kressi nektarit ja ka liblikad peavad neist õitest lugu.
Erilisi hooldustöid peale umbrohutõrje mungalill ei vaja. Enamikus aedades kasvavad mungalilled vabalt ja looduslikud kahjurid neid väga ei ohusta. Tasub teada, et kui aeda satuvad näiteks kapsaliblikad, kellel pole võimalik kapsastele muneda, võivad nad seda teha mungalillede lehtedele. Seda juhtub tihti õitsemisaja lõpus. Kui valge kapsaliblikas on kressi lehtedele munenud, ei sobi kressid neile söögiks ja nad hävivad koos peremees-taimega. Nüüd jääb üle vaid kapsaliblika röövikud käsitsi ära korjata.
Noorte võrsete pidev kärpimine ja toiduks tarvitamine tuleb taime välimusele pigem kasuks kui kahjuks. Esimese söögiks kõlbliku lehe- ja võrsesaagi saab juba kuu-poolteist pärast külvi. Lehti, õienuppe, õisi ja valmimata seemneid saab koristada pidevalt kuni öökülmade tulekuni.
Söödavad kressi õied lisavad toidulauale ilusat värvi ja sisaldavad rohkem C-vitamiini kui petersell. Söömiseks mõeldud õied korjatakse hommikul jahedas ning säilitatakse kuni kaks päeva külmikus kilekotti pakendatult. Kõige paremini maitsevad õite kroonlehed.
Kressi lehtedel on vürtsikas, vesikressiga sarnane maitse. Serveerides annavad need taldrikule huvitavat rohelust ja neid võib lisada väikeses koguses näiteks suvistesse salatitesse. Mõned inimesed kuivatavad lehti ning kasutavad neid värvi ja piprase maitse lisamiseks isetehtud maitsesooladele.
Täna 57 aastat tagasi ehk 1962. aastal pidas Ameerika Ühendriikide president J. F. Kennedy kõne, mis pani aluse tarbijaõiguste seadusandlusele. 15. märts kuulutatud üleilmseks tarbijaõiguste päevaks. Eesti tarbijate põhiõigused on kirjas tarbijakaitseseaduses.
Tähtpäeva puhul toovad Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet välja peamisest tarbijate mured, sest ametite poole pöördutakse sageli väga sarnaste küsimustega.
1. Kas tarbija võib e-poest ostetud defektita toote tagastada ja raha tagasi küsida?
Jah, võib küll. Sidevahendi teel, näiteks e-poest, telefonitsi või kataloogist tellitud, ja müügiesitluse käigus ostetud kauba osas kehtib tarbijale 14-päevane taganemisõigus. Taganemisel peab kaupleja tarbijale viivitamata, kuid mitte hiljem kui 14 päeva jooksul makstud summa tagastama, sh postikulu kauba kättesaamise eest. Sama aja jooksul tuleb tarbijal kaup müüjale tagasi saata.
14-päevasel taganemisõigusel on ka erandid, näiteks ei kehti see meelelahutus- ja reisiteenustele, kiiresti rikneva või vananeva kauba puhul, ajakirjade, audio- ja videosalvestustele, samuti hügieenikaubale ning kaubale, mis on valmistatud konkreetse tarbija isiklikke vajadusi arvestades.
Oluline on meeles pidada, et tavapoest ostes ei ole seadusest tulenevat 14-päevast taganemisõigust.
2. Kes maksab postikulu 14-päevase taganemisõiguse kasutamisel?
Sageli kannab toote tagastamisega seotud postikulud kaupleja, ent kaupleja võib selle kohustuse panna ka tarbijale, kuid siis peab see olema selgelt tellimistingimustes kirjas.
3. Kas tarbijal on õigus nõuda kauplejalt pretensioonile vastamist?
Jah. Kui tarbijal on ostetud toote või teenuse suhtes pretensioone, on tal õigus pöörduda sellega kaupleja poole. Seadus ei ütle, kas seda peaks tegema suuliselt või kirjalikult, ent hilisema tõendamise võimalikkuse huvides on seda sageli mõistlik teha kirjalikult. Kaupleja on kohustatud tarbija pretensioonile vastama 15 päeva jooksul.
4. Kui ostetud esemel ilmnes defekt, kas tarbija võib kohe kauplejalt raha tagasi nõuda?
Ei. Ostjal on defektse kauba puhul õigus nõuda müüjalt defektiga kauba parandamist või asendamist. Müüja võib valida esmasena parandamise, näiteks lähtuvalt oma kulutustest. Kui parandamine ebaõnnestub või samasugusega asendamine ei ole võimalik, on tarbijal õigus raha tagasi saada. Seejuures peab asendatav toode peab olema sama värv, mudel ja suurus. Kinkekaardi andmine ei ole raha tagastamine.
5. Kas tarbija saab TTJA-st abi ka juhul, kui väljaspool Eestit asuvalt kauplejalt tellitud kaup kohale ei jõua?
Teise Euroopa Liidu liikmesriigi kauplejaga tekkinud vaidluse korral saab abi ameti koosseisus tegutsevast EL tarbija nõustamiskeskusest, mille ülesanne on lahendada piiriüleseid tarbijakaebusi. ELi liikmesriikides asuvatelt kauplejatelt ostes on tarbijad reeglina kindlustatud ühesuguste õigustega, mis aga ei kehti väljaspool liitu tegutsevate kauplejate puhul, kelle osas puudub võimalus tarbijat tema kaebusega aidata.
6. Kas telefoni teel müügipakkumisele öeldud jah-sõna on siduv?
Ei. Telefonitsi öeldud jah-sõnast ei piisa, et tarbijal tekiks maksekohustus. Lepingu sõlmimiseks on vajalik ka kirjalik müügipakkumine, millega nõusolekut on tarbija kirjalikult kinnitanud. Kui seda ei ole, saab nii saadetud pakki kui järgnevaid saadetisi pidada tellimata asjadeks, mille vastu võtmist ja endale jätmist ei saa lugeda lepinguga nõustumiseks.
7. Kas tarbijal on õigus saada ostutšekk?
Alla 20-eurose ostu korral tuleb müüjal tarbijale anda ostu tõendav dokument juhul, kui tarbija seda soovib. Üle 20-eurose ostuga peab müüja andma ostukviitungi ilma, et tarbija seda eraldi küsima peaks. Ostutšekk tuleb väljastada sõltumata sellest, kas tarbija maksab sularahas, pangakaardiga või ülekandega.