Kalandusteadlane Markus Vetemaa leiab, et aeg on alustada ka Eestis hallhüljeste küttimist, sest viimastel aastakümnetel Läänemeres 30 000 isendini kasvanud hallhülge arvukus seab ohtu rannakalurite tuleviku.
Ajakirja Eesti Jahimees viimses numbris ilmunud artiklis “Suurtest hallidest nii ja naa” märgib Markus Vetemaa, et igal aastal tekitavad hallhülged Eestis kalandusele kahju suurusjärgus vähemalt miljon eurot, samal ajal kui rannakalanduse tulu aastas on kolm miljonit eurot.
Näiteks Harjumaal ületab arvestuslik kahju juba teenitud tulu ning Viru-, Lääne- ja Hiiumaal moodustab sellest poole. Suhtarvuna on kõige parem olukord Pärnumaal, kus hülged ei suuda kevadist räimepüüki veel kuigi suurel määral mõjutada, küll aga teevad nad seda Saaremaal.
Markus Vetemaa osutab, et Soomes ja Rootsis taasalustati hallhülgejahti umbes 15 ja 10 aastat tagasi ja hoolimata mõne pessimisti murest ei lõpetanud see hallhülgepopulatsiooni jõudsat kosumist. Vastupidi, praeguseks on liik jõudnud mõne teadlase arvates juba loodusliku kandevõime lähedale.
Seega, kas Eestis võiks samuti hülgeid jahtida? Hülgejahiks on teadlase sõnul kaks peamist põhjendust: hülgejaht on nagu iga teine jaht ning jaht aitab hülgekahjustusi lokaalselt vähendada. Seega pole Vetemaa hinnangul kahtlust, et elujõulised hülgepopulatsioonid saavad ka Eestis väga hästi eksisteerida ka koos jahiga – nagu teisedki suurimetajad.
Läänemere hallhülged on Vetemaa sõnul üks ja sama populatsioon, kelle aastane küttimiskvoot on meie kahes naaberriigis kokku juba üle tuhande looma. Nii et mõnekümne looma laskmise loa andmist näiteks kihnlastele ei saa kuidagi populatsioonibioloogiliselt kahtluse alla seada. Pigem tekib teadlase sõnul küsimus, miks keelatakse meie randlastele ikka veel ühise ressursi kasutamist. “Minu küsimusele, kas Eestis üldse kunagi alustatakse hülgejahti või mitte (rääkimata sellest, millal või mis tingimustel), ei osanud märtsis 2013 keskkonnaministeeriumis keegi vastata,” kirjutab Vetemaa oma artiklis. “Nii et hülgejahile tuleb ilmselt veel pikka aega sõita Soome ja Rootsi, kus Eesti jahituristide raha rõõmuga vastu võetakse.”
Aastatel 2012–2013 Soomes, Rootsis ja Eestis läbi viidud projekti Ecoseal raames kogutud andmete kohaselt on Eestis kõige suurem kahju püügivahendite lõhkumine, Rootsi ja Soome kalurid kurdavad saagikadude üle. Et hüljeste mõju kalapüügile on viimastel aastatel märgatavalt suurenenud, kinnitas Eestis ja Rootsis umbes 80 protsenti ning Soomes lausa 97 protsenti küsitletud kaluritest. Paljud Läänemere põhjaosa rannakalurid on püüdmisest kas täielikult loobunud või keskendunud vaid mõnele viimasele veel võimalikule püügimeetodile.
“Ei tahaks kasutada kulunud väljendit “rannakülad hääbuvad”, ent kalanduse kui lisasissetulekute allika kadumine on väga tõsine mure. Jutt, et kalast saadud tulu võiks asendada hülgevaatluse pakkumine, on lihtsalt asjatundmatus,” kirjutab Vetemaa.
Teadlase sõnul ei kaitse Eestis kalurit hüljeste eest mitte keegi, kuid hülgeid kaitstakse küll. Tulemus on teada: kalureid jääb vähemaks (ja nende keskmine vanus suureneb, sest noori see vähetasuv töö eriti ei tõmba) ning (hall)hülgeid tuleb aina juurde.
Mida hülged söövad?
Ecoseali projekt uuris 161 hülgest saadud materjali mitme meetodiga, analüüsides nii sooletorust leitud luulisi kudesid, toidujäänuste DNA-d kui ka rasvakihis ladestunud rasvhappeid.
Kokkuvõttes võib öelda, et hüljeste kõige levinum toit on räim, kellest olid toitunud umbes pooled hülged. Järgnesid emakala, ahven ja koha, seejärel karplased ja lõhilased. Kui nooremad hülged (ja ka emased üldiselt) tarbivad peamiselt väikseid ja kergemini kättesaadavaid kalu, siis vanadel kogenud loomadel (eriti isastel) ilmnes spetsialiseerumist kindlale liigile: eeskätt muidugi vääriskaladele nagu siig ja lõhe.
Arvutused näitasid, et keskmine Läänemere hallhüljes (tinglikult 125 kg) vajab päevas umbes 6000 kcal, mille saamiseks tuleb süüa umbes 5 kg kala.
Allikas: ajakiri Eesti Jahimees