Aga on üks võime, mis tundub tänapäeva maailmas orienteerumiseks ja hakkamasaamiseks üha olulisemaks muutuvat. See on võime mõista ja tunda ära paradokse ja ambivalentse, leppida nende olemasoluga ja osata neid ära kasutada.
New Yorgis 24. veebruari aktusel kõnelenud professor Rein Taagepera tõi ajaloost esile paradoksi: Eesti enamlased, keda sada aastat tagasi toetas rahvast „kõva kolmandik, ei läinud kaasa mõttega kuulutada välja iseseisvus, kuigi teised erakonnad neid palusid”. (EPL 26.02) Oleks äkki saanud iseseisvuse varem ja lihtsamini välja kuulutada? Kuid sel juhul oleksid enamlased olnud ju „iseseisvuse nähtavad väljakuulutajad ja Saksa sõjaväe tulles oleks see kuulutus koos enamlastega taandunud Peipsi taha” ja naasnud üksnes koos Punaarmeega.
Taagepera resümee on ilmekas paradoks: „Nii irooniline kui see ka on, peame siis tänama Eesti kommuniste, et nad otsustasid olla nii äärmuslikud internatsionalistid, et ei kuulanud Lenini soovitust iseseisvuse mõttega kaasa mängida.” Või nagu Taagepera sedastas: „Eesti Vabariik tekkis, kuna oli inimesi, kes ei saanud aru, et realistlikult võttes selline vabariik polnud võimalik