1
…Ei tea kust alata.
Sulg sulab, süda nõrkeb
Su nime ees. Ent iga kiri köis
on üle kuristiku. Võõraid võrke
kõik teed, mis tihnikuid on liiga täis
ja nii ma kirjutan — ehk see küll karje.
Ei. Kohe kogun end
ja peletan ka paberile kogunenud varje.
Ma tahtsin öelda —
kuidas seletan?
Kõik armastused algavad kui haavad —
(nad ongi haavad), mis ei armistu,
vaid aegamööda üheksainsaks saavad.
See ühtsus alles ongi arm,
mis muu.
Ma tean, Sa oled mõte, mina tunne —
ma tunnen Sind. Ja Sina mõtled must
musttuhat tõelust. Luule sulab unne
ja uni ellu — kuni kõik on must.
Päev lõpeb.
Paber lõpeb. Kiri kestab.
Mu mõte püsib üha sulepeas,
kuid sõnad on mu meelest kehvad kestad —
nii tühjalt, kuivalt lausenööril reas
kui kauakantud, paljupestud särgid.
Säält viledusest särab läbi veel
üks ülem ühtsus — tähistaeva märgid
ja hinge imeline inimkeel,
jälg Jumala.
Jah, meel on lootust loomas….
Kogumikust “Ümbrik. Valik ilukirjanduskatkeid kirjade tekkest ja teekonnast” (2007)
leidis Kaie Prangel