NO84, “Macbeth”. Oli NO-teater ja ei olnud ka. Suuremas osas ikkagi ei olnud, kui nüüd järele mõelda. No ei saa ju olla, kui lavastaja ja kontseptsioon on hoopis teine. Võtad küll seitse teatri väga head meesnäitlejat, aga kui sa topid nad enda kitsarinnalistesse ja segastesse raamidesse ja ei lase neil enda asja teha, siis ei ole NO-teater. Mitte siis, kui vähegi näha/kuulda seda, mis laval toimub.
Macbeth on juba iseenesest väga raske lugu. Rõhuvraske. Lugeda on raske ja vaadata ka. Lihtsalt hakkab rõhuma. Ma ei tea, kas seal on siis päriselt needus peal, või ei ole, aga midagi mõjub. Ja mitte hästi. Vaatasin mingi aeg BBC versiooni, kus tegevus oli toodud tänapäeva restoranimaailma ja peaosa mängis James Macavoy. Seksikas, isegi huvitav oli jälgida, aga see väsitas meeletult ära. Pärast oli kuidagi… Mitte päris halb, aga ikkagi halb tunne kuidagi. Lihtsalt oli.
Tänase kohta võib raske öelda päris mitmel põhjusel. Lavastus oli… Eh, mul pole isegi sõnu selle kirjeldamiseks vist. Kui NO-teater on tavaliselt lööv ja väga hea, siis see… Ei olnud traditsiooniline NO. See oli pigem no-no teater. Nagu väga, väga big no-no. Kohutav, mida publikule NO-teatri nime all müüa võib.
Mul oli piinlik. Ja kahju oli ka. Kõige rohkem oli kahju headest näitlejatest, kes on Toominga ja Türnpu kõrvale taustaks pandud. “Oo, laske vanameistril särada…” Sorry, mis kuradi vanameistril? Need Toominga tükid, mida seni näinud olin, olid üsna wtf-emotsiooni tekitavad. See oli no-no.
“Vanameister” ei suuda normaalselt rääkida, tema tekstist ei saa aru, sõnu ei erista. Veel enam – ta ei ole iseenda lavastuse tarbeks isegi teksti suutnud pähe õppida. Kuradi piinlik on, kui laval teksti paberilt ette loetakse. Kui seda teeb tüki lavastaja, kes on ise endale peaosa haaranud. Piinlik. Kohutavalt piinlik peaks tal endal olema. Halb vaadata, halb kuulata. Ja mitte ainult ägisevat ätti, kes peaks olema jõuline väepealik, aga ei suuda oma toolist väga eemalegi liikuda. Piinlik on vaadata, kuidas seitse noort andekat näitlejat oma annet kasutada ei saa.
Siiski, seda võib öelda, et need väikesed võimalused, mis neile jäetud oli, kasutati maksimumini ära. Risto Kübara kohalolekut oli tunda mitte ainult tema enda, vaid ka publiku sõrmeotsteni. Meeletult tundlik ja plastiline noor näitleja. Sellise hääle ja sellise kehaga on ta juba praegu kaugele jõudnud. Aga seina ma tema teel veel ees ei näe. Gert Raudsep meenutas mulle kõike seda, mida teda varem Ugalas olen näinud tegevat ja ka kõiki osatäitmisi NO-teatris. Ta on laval hea, väga hea. Jaak Prints ja tema olekud, hääled, misiganes… Prints mängis printsi ja see oli Päris. Kahju ainult, et nad kõik sellises lavastuses pidid olema. Tõsiselt kahju…
Pärast etendust ütlesin Virgele, et ma küll armastan NO-teatrit, aga see, mida just nägime, oli p*sk. Virge ütles, et kui seal oleks olnud vaheaeg ja see oleks mingi muu teater, poleks teisele vaatusele jäänud. Minul on hea meel, et Tooming etenduse lõpus enam lavale tagasi ei tulnud, sest siis oleks ma pidanud tõsiselt kaaluma, kas plaksutada või mitte. Näitlejatele ma võisin, puhtast austusest ja kaastundest nende vastu. Temale aga mitte.
—
Kes tahab tõesti vaatama minna, mingu 15 minutit enne lõppu. Selleks ajaks, kui ohjad on korraks NO-laste käes ja nad publiku saatuse üle täringuid heidavad. Jah või ei. Ja foto on Tiit Ojasoo tehtud.