II tüüpi diabeedi-haigete uuring Eestis
04. november 2015 12:30
Uuringu eesmärk oli saada teavet nende suhkruhaigete olukorrast ja soovidest, ravikogemusest ning ka teistest diabeediga seotud teemadest.
Haigusena on II tüüpi diabeet kroonilise ja progresseeruva iseloomuga, mis nõuab haige elustiilis muudatusi, regulaarset ravimite kasutamist ja ka iseseisvat veresuhkru taseme mõõtmist. See aitab veresuhkru taset hoida võimalikult normilähedasena, mis omakorda aitab ära hoida või edasi lükata haiguse tüsistuste teket.
Sarnane uuring on II tüüpi diabeediga haigete hulgas varasemalt läbi viidud Soomes 2013. aasta lõpus. Käesoleva, Eesti diabeedihaigeid puudutava uuringu puhul on väiksemate kohendustega kasutatud sarnast küsitlusankeeti.
Uuringu läbiviimisel kasutati kombineeritud küsitlusmeetodit, kus 254 intervjuud viidi läbi veebiintervjuudena ja 150 telefoniintervjuudena. Küsitlusankeet oli mõlemal juhul sama. Valimi moodustamisel kasutati TNS Emori kogutud vastajate paneeli, mille liikmed on leitud TNS Emori üle-eestiliste omnibusside raames. II tüüpi diabeedihaigeid otsiti juhuvaliku teel, telefoniuuringu puhul 55–84aastaste seast ja veebiuuringu puhul 45–74aastaste seast. Juhul kui vastaja, kelle poole pöörduti, ise diabeeti ei põdenud, kuid tal oli lähedane inimene, kes põdes, siis sel juhul vanusepiiranguid ei seatud.
Uuringu kõigi vastajate vastuste alusel arvutatud maksimaalne statistiline täpsusvahemik on +/–4,9%.
Kokku osales uuringus 404 inimest, kes põdesid II tüüpi diabeeti. Sooliselt oli veidi enam naisi (62%) kui mehi (38%). Enamikul vastajatest oli emakeeleks eesti keel (83%), ülejäänutel vene keel.
Peaaegu iga kolmas ehk 31% vastajatest olid Tallinna elanikud, ülejäänud jaotusid enam-vähem ühtlaselt kogu riigi peale. Hariduseliselt on kõige suurem osa kõrgharidusega ja teaduskraadiga inimestel (40%), järgnesid keskeri- ja kutseharidusega (34%) ja keskharidusega vastajad (20%). Üle poolte vastajatest olid abielus (57%).
Osalenute tervisenäitajaid eraldi ei hinnatud
Kuna tegemist ei olnud meditsiinilise uuringuga, vaid pigem II tüüpi diabeediga inimeste sotsiaalset poolt puudutava uuringuga, siis tervisenäitajaid eraldi ei hinnatud ega kontrollitud – usaldati inimese mälu ja telefoni teel antud numbrilisi väärtusi.
Uuringus osalenud diabeedihaigete keskmine kehamassiindeks (KMI) oli 32,7 kg/m2, mis viitab rasvumisele. Kaasnevatest haigustest mainisid osalejad enim kõrgvererõhktõbe (73%), 67% osalejatest tõid välja ka ülekaalu kui kaasneva haiguse. Muudest haigustest mainiti hüperkolesteroleemiat (30%), depressiooni (18%), südame-veresoonkonnahaigusi (17%) ja silmapõhjade kahjustusi (14%). Muude kaasnevate haiguste esinemine jäi alla 10% vastanutest. Üldse oli 92%-l vastanutest diagnoositud peale diabeedi veel mõni haigus.
Kuna II tüüpi diabeedi kohalt on oluline veresuhkru kontroll, siis oli küsimus ka viimati mõõdetud HbA1c (glükohemoglobiini) väärtuse kohta (näitab kolme kuu keskmist veresuhkru taset tagasiulatuvalt). 75%-l vastanutest oli viimasel mõõtmisel HbA1c tase kuni 8%, kuigi normiks peetakse kuni 7%.
Halvasti kontrollitud (HbA1c >8%) oli haigus 15%-l vastanutest ja 11% ei osanud oma viimast HbA1c väärtust üldse öelda. Äramärkimist väärib see, et selles vastanute grupis, kellel oli viimane HbA1c >8%, oli keskmisest enam insuliini kasutajaid. Samas olid HbA1c väärtused paremad neil patsientidel, kes leidsid, et nende enda panus diabeedi ravimisse on kõige suurem. Uuringus oli ka küsimus auto kasutamise kohta.
On selliseid diabeedi ravimigruppe, mis võivad põhjustada veresuhkru langemist liiga madalale, mis võib viia reageerimiskiiruse halvenemisele ja teadvuse kaotamiseni. 46% osalejatest sõitsid autoga vabal ajal ja 20% kasutasid autot töö ajal.
Väga oluline on II tüüpi diabeediga haigete staaž ehk koos haigusega elatud aeg. Tihti seostatakse sellega hüpoglükeemia sümptomitele mittereageerimist: kui terve inimene tunnetab veresuhkru langemist alla 4 mmol/l ja diabeedi algfaasis võib tunnetus olla samal tasemel, siis pika staažiga diabeedihaigel tunnetus halveneb ja reaktsioon sümptomitele võib tekkida liiga hilja, eluohtlikult madala veresuhkru taseme juures (alla 3 mmol/l).
Küsimustikus olid selle jaoks eristatud neli vahemikku:
alla 1 aasta (9%)
1–5 aastat (35%)
6–10 aastat (30%)
üle 10 aasta (26%)
Siin võib grupid hinnata keskeltläbi ühesuurusteks, mis on uuringu tulemuste seisukohalt vägagi oluline. Vaatamata varajase diagnoosimise rõhutamisele eri kanalites ja võimaluste laienemisele, on siiski II tüüpi diabeet haigus kogu inimese eluks. Ja selle haiguse vanusegrupp on nooreneva tendentsiga – inimesed elavad diabeediga kauem koos, nii võib 10 aastat diabeeti põdenud inimene olla oma parimas eas.
Enamasti toimub ravi kodus
Osalejate vastustest selgus, et enamasti toimub II tüüpi diabeedi ravimine kodus (73%). Veidi enam kui pooled (56%) külastavad perearstikeskusi ning 37% käib eriarsti vastuvõtul. Endokrinolooge külastavad enda sõnul keskmisest sagedamini halvasti kontrollitud HbA1c tasemega vastajad ning pikema (üle 10aastase) haigusstaažiga vastajad. Perearstikeskusi külastavad keskmisest sagedamini pikema haigusstaažiga ja vanemaealised (70+) osalejad, keskmisest vähem aga 50–59aastased diabeedihaiged.
Uuringus osalenute sõnul on suurim vastutus ravis haigel endal, nii arvas üle poole osalejatest (59%).
Tervishoiutöötajaga võetakse ühendust siis, kui on selleks vajadus. 37% osalejatest pidas kõige olulisemaks järgida arsti nõuandeid, kuid pidas samas väga oluliseks inimese enda panust ravisse. Üldiselt oli hinnang iseenda panusele 0–5 punkti skaalal madalam kui hinnang tervishoiuasutuse tööle: arvuliselt vastavalt 3,6 ja 4,2 punkti.
Kroonilise haiguse ravis on oluline, et haigel on olemas arstiga kokku lepitud raviplaan (hea oleks kirjalikuna), siin vastasid 33% jaatavalt, kuid 7% ei osanud sellele küsimusele vastata (“ei tea”).
Keskmisest enam on isiklik raviplaan olemas patsientidel, kes on diabeeti põdenud üle 10 aasta (46%). Kellel oli olemas raviplaan, nende seas oli enam neid haigeid, kes pidasid olulisimaks järgida arsti nõuandeid.
Raviplaani järgimist peeti väga kergeks või mitteraskeks (83% vastanutest), kuid ülejäänud tõid keerukuse kohalt välja mõned nüansid: hirm ravimite kõrvaltoimete ees, ravimid on kallid ja elukorraldus on tänu ravimitele keeruline. Ravi seisukohalt on ühiselt kokkulepitud raviplaani olemasolu vägagi oluline – aitab selgitada eesmärke ja neid saavutada. Näiteks Põhjamaades on II tüüpi diabeedihaigetel isikliku arstiga kokkulepitud raviplaan tavapraktikaks saanud.
Nõustamist II tüüpi diabeedi teemal hinnati hindega “väga rahul” või “rahul” enamiku vastajate poolt (76%), 16% vastanutest leidis, et nõuannete andmine võiks olla parem.
Huvitavaks osutusid vastused seal, kui paluti eraldi välja tuua, milliste teemade puhul ollakse nõustamisega rahul ja millistega mitte – siin joonistus välja selge muster otseselt arsti vastuvõtus mõõdetavate tervisenäitajate ja mittemõõdetavate vahel.
Rohkem oldi rahul ravimite kasutamist ning vererõhku ja veresuhkrut puudutavate nõuannete ja juhiste jagamisega. Rohkem oodatakse tuge ja nõuandeid unehäirete, meeleolukõikumiste ja stressi kohta, samuti liikumist ja füüsilist aktiivsust puudutavatest teemadest rääkimisel.
Ravimite kasutamine peab olema pidev
Kõikidest osalejatest 93% sai erinevaid II tüüpi diabeedi ravimeid – küsimus jääb siinkohal õhku: mida teevad diabeedi raviks ülejäänud 7% haigetest? Tänapäeva ravijuhised soovitavad medikamentoosse raviga alustada kohe II tüüpi diabeedi diagnoosimisel, sest enamikul juhtudel diagnoos hilineb (aastaid).
Enamik (83%) kasutas diabeedi ravimiseks tablettravimeid, 23% insuliinravi ja 7% muud süsteravi (tegemist saab olla siin GLP-1 agonistidega).
Ravimirühmadest oli kõige rohkem metformiini kasutajaid (67%), järgnesid insuliini eritumist suurendavad ravimid (28%). Uuemate ravimirühmade kasutus oli vastajate hulgas väike, jäädes 6–8% juurde eri rühmades.
Rääkides ravimite omadustest ja sellest, kuidas see mõjutab ravimite võtmist, toodi välja:
- kolm kõige soositavamat ravimiomadust: ravim on tableti kujul (80% parandab oluliselt või pigem soodustab ravimi võtmist); tablette peab võtma kord päevas (49%) ja tablette peab võtma mitu korda päevas (49%);
- kõige negatiivsemateks peeti ravimi süstimist mitu korda päevas (mõjutab negatiivselt ja pigem halvendab ravimi võtmist – nii arvas 26%); seda, kui ravim üldse on süstitav (24%), ning kui ravim langetab veresuhkru liiga madalale (23%).
Kuigi mitmeid diabeediga seotud teemasid peeti olulisteks, siis kõige tähtsamaks peeti veresuhkru ja õige toitumisega seonduvad teemasid. Samuti pidas enamik vastajatest olulisteks teemadeks vererõhku, kehakaalu, füüsilist koormust ja regulaarset arstlikku kontrolli.
Meditsiinitöötajate ringkondades on palju arutletud teemadel, kas supermarketis kampaania raames mõõdetavad juhuslikud veresuhkru ja/või kolesterooli ning vererõhu väärtused on adekvaatsed või hirmutavad inimest liialt? Siinkohal võiks arvata, et pigem mitte – ehk on hoopis mitmest erinevast kohast saadud info inimestele kohale jõudnud, teema tähtsus rohkem teadvustatud.
Kõikides diabeeti käsitlevates õpikutes, käsiraamatutes ja muudes väljaannetes on alati rõhutatud haige isikliku panuse tähtsust ravitulemuse saavutamises. Ise panustama on inimesed valmis – nii mõõtsid vähemalt kaheksa vastajat kümnest ise endal veresuhkrut.
Kindel on see, et II tüüpi diabeet on krooniline, progresseeruv haigus, mille ravi peab olema pidev ja eesmärgi poole pürgiv, samas selge ja mõtestatud haige jaoks.