Sisukord:
- Taime kirjeldus
- Piimaõielised kellasordid
- Piimaõielise kella hooldamise tunnused
- Piimaõielise kellukese paljundamine
- Aiakujunduses piimalillekell
- Minu kogemus piimalillekella kasvatamisest
Ma arvan, et on väga vähe lillekasvatajaid, kes on kellade suhtes täiesti ükskõiksed. See lapsepõlvest tuttav lill on mitte ainult liigutav välimus, vaid kuulub ka hõlpsasti hooldatavate püsikute hulka. Seal on mitut tüüpi kellasid, mida antakse käest kätte ja mida leidub peaaegu igas kohas. Kahjuks on meie aedades siiski mitte vähem vääriline piimaõieline kelluke endiselt üsna haruldane. Selles artiklis tahaksin sellest lillekasvatajatele rääkida.
Sisu:
- Taime kirjeldus
- Piimaõielised kellasordid
- Piimaõielise kella hooldamise tunnused
- Piimaõielise kellukese paljundamine
- Aiakujunduses piimalillekell
- Minu kogemus piimalillekella kasvatamisest
Taime kirjeldus
Kellukas (Campanula lactiflora) on kohev, püstine aastaringse mis tavaliselt kasvab kuni 60-90 cm kõrgused. See on Kolokolchikovide perekonna üks kõrgemaid liikmeid. Mõni isend võib jõuda 120–150 sentimeetri kõrgusele. Hargnenud vartel asuvad puberteetsed, sakilised, munajad lehed, mille suurus põõsa tipule lähenedes väheneb. Juurestik on kesksel kohal.
Selle kellukese päritolu on Põhja-Kaukaasia ja Türgi. Meie riigi territooriumil leidub seda rohkesti Kaukaasia mägedes ja jalamil. Tsoonis 3-4 (keskmisel rajal) on see absoluutselt talvekindel lill, see tähendab, et talveks ei vaja ta peavarju.
Kellukese õied on tavaliselt kahvatusinised või piimvalged. Taim õitseb juuni lõpust augustini (keskmiselt 4-5 nädalat). Selle aja jooksul avaneb ühel põõsal sadu lilli, need ei ole liiga suured (läbimõõduga 3-4 sentimeetrit) ja kogutakse tihedatesse paanikatesse ulatuvatesse õisikutesse.
Teravatipuliste kroonlehtede tõttu võib esmapilgul tunduda, et õied on tähekujulised, kuid sarnaselt kõigi Kolokolchikovite perekonna esindajatega on ka need kellataolise kujuga. Kurnanud õite õigeaegne eemaldamine aitab õitsemist pikendada sügiseni. Heades tingimustes võivad need kellad külluslikult isekülvata, seetõttu on parem pleekinud lilled ära lõigata.
Piimaõielised kellasordid
Kellukese piimaõielisi sorte pole liiga palju, ehkki taim võeti kasutusele pikka aega ja seda on aedades kasvatatud alates 1814. aastast. Piimaõieline kell on eriti populaarne läänes ja kõiki selle sorte aretavad välismaised aretajad. Need sordid võib jagada kahte suurde rühma: pikk ja kääbus.
Piimaõieliste kellade kõrged sordid
Loddon Anne piimakell on üks vanimaid sorte. See on praktiliselt liigitaime täpne koopia ja erineb looduslikust vormist ainult kroonlehtede rohkema õitsemise ja värvuse poolest (looduses on puhtaid ilma varjundita õisi). Selle kellukese õied on peaaegu valged, kuid neid eristab väga helelilla varjund, mis on kõige paremini märgatav kroonlehtede servades. Kõrgus 60-90 sentimeetrit. Kell "Lodon Anna" õitseb juunist septembrini.
Kellaõis " Pritchardi sort" - rikkaliku lillevärviga sort. Sellel kellal on 3-5 sentimeetri läbimõõduga sinilillade õite mass, mis on kogutud tihedatesse õisikutesse. Põõsa kõrgus on 50–60 sentimeetrit. Õitsemise aeg juuni-august. See sort sobib hästi kellade, õitsevate valgete lilledega.
Piimjas kell " Border Blues" on kõigi selle liigi kõrgete kellade sortidest kõige tumedam. Kuid see on ka üks kõrgemaid sorte. Soodsates tingimustes võib põõsas ulatuda 120 sentimeetri kõrgusele, taime keskmine kõrgus on 60–90 sentimeetrit.
Piimaõielise kella kääbussordid
Piimaõielise kellukese " Pouffe" kõrgus on vaid 30–40 sentimeetrit, mis on palju madalam kui kõrgetel sortidel. Teine sordi eripära on kompaktsus. Põõsad on väga hargnenud ja tihedad, päikeselises kohas nad ei lagune ja moodustavad õitega kaetud poolkerad. Kroonlehtede värvus on helelilla. Õitseb rikkalikult juunist augustini.
Piimaõieline kell " White Pouffe" on valgeõieline sort "Puff". Sellel on ka väike kõrgus 30-40 sentimeetrit, suurenenud kompaktsus ja poolkerakujulised tihedad tihedad põõsad, mis on täis arvukaid lilli. Lillede värvus on puhas valge. Sort õitseb juunist augustini.
Piimaõielise kella hooldamise tunnused
Seda tüüpi kellad on tagasihoidlikud ja kasvavad üsna kergesti niiskust tarbivas ja hästi kuivendatud pinnases täis päikese käes või heledas osalises varjus. Savi sobib selleks kõige paremini, mulla reaktsioon on neutraalne või kergelt leeliseline. Keskmisel rajal on tal siiski parem leida päikeseline koht, samas kui kuumas kliimas eelistab ta osalist varju.
Taimed vajavad regulaarset kastmist, kell on põuda raskesti talutav ja mullal ei tohiks lasta pikka aega kuivada. Kuid ka see kell ei talu seisvat vett. Vettunud kohtades sureb selle juurestik kiiresti, nii et istutamisel on hädavajalik varustada teda drenaažiga.
Kellukese lehestik on lõunapoolsetes piirkondades (tsoonides 8–9) pool-igihaljas, kuid keskmises sõidureas sureb õhust osa talveks täielikult ja kasvab kevadel tagasi.
Parim aeg taimede söötmiseks on varakevad, teist korda saab kella toita hooaja keskel. Ärge kunagi kasutage väetist suve lõpus, vastasel juhul kiirendab see uute võrsete kasvu, mida esimesed külmad kahjustavad, mis nõrgestab taime. Samal põhjusel ei tohiks kellu hilissuvel ja varasügisel lõigata, põõsaid saab lõigata ainult kevadel hargnemise parandamiseks.
Tavaliselt on kellukene vastupidav ja kahjurid ja haigused mõjutavad seda harva. Kuid ebasoodsates tingimustes võivad seda mõjutada jahukaste, rooste, juuremädanik ja lehepõletik. Kellal olevatest kahjuritest võib lehetäisid, nälkjaid ja ämbliklestasid harva täheldada, kuid korralikult kasvatatuna ei põhjusta need taimele reeglina tõsist kahju.
Piimaõielise kellukese paljundamine
Kõige lihtsam viis taime paljunemiseks on põõsa jagamine. Kellapuksid on soovitatav jagada iga 3-4 aasta tagant. Kõige mugavam on seda teha varakevadel, enne kui sellel on liiga pikad oksad. Võimalik on ka sügisel jagamine, kuid seda teeb keerulisemaks asjaolu, et peate tegelema üsna kõrge põõsaga.
Kuna piimaõieline kell annab hea isekülvi, on seda seemnetest väga lihtne kasvatada. Neid saab külvata enne talve või seemikute jaoks siseruumides märtsis-aprillis. Temperatuuril 18-20 kraadi idanevad seemned 2 - 4 nädala jooksul. Seemikud õitsevad külviaastal või teisel aastal.
Aiakujunduses piimalillekell
Kellukese peamine kasutusala on segalillepeenrad, kus taustale on istutatud kõrged sordid, ja lillepeenarde jalamile kääbussordid. Kell mahub ka traditsioonilistesse lillepeenardesse, see näeb kõige paremini välja looduslikest segupiirtest.
Läänest on tulnud ka moe selline kell rooside kõrvale istutada. Violetse värvi sordid näevad suurepärased välja apelsini-, lõhe- või virsikroosidega. Valge või lavendliõitega sordid võivad edukalt rikkalike värvidega rooside (punased, Burgundia jne) ilu ära lüüa. Muide, lillekasvatajad märgivad, et kui sellised kellad langevad koos roosidega varjualuse alla, siis see ei kahjusta taimi.
Tavaliselt istutatakse põõsatüüpi rooside kõrvale kõrged kellad, näiteks "shraba" rühm või Austini roosid. Kääbussordid võivad olla peaaegu iga roosi naabrid.
Lisaks võib kääbuskelli istutada kiviktaimlatesse kas radade äärtena või konteinerlilledena ning seejärel sügisel aeda tagasi tuua. Suurima dekoratiivse efekti saavutamiseks on piimaõieline kell soovitatav istutada rühmadena. Püsililledest saavad kella parimad naabrid ehhinatsea, teraviljad, päevaliiliad, delphinium, kasepuu, maklea jt.
Kõrged sordid kipuvad õisi raskuse all võrseid asetama, eriti vihmaperioodil. Sidumise vältimiseks on kõige parem istutada need resistentsete taimede kõrvale, mis võiksid neile toeks olla. Näiteks - sfäärilise tuja rühma hulgas või kadaka lähedal, samuti mitte liiga kõrgete lehtpõõsaste läheduses. Näiteks kui istutate piimaga lillekella weigela kõrvale, siis õitsev relee läheb põõsast kellani.
Minu kogemus piimalillekella kasvatamisest
Seda tüüpi kellade olemasolu kohta sain teada maastikukujundusajakirjadest. Mind vallutasid tohutud klombid, mis olid rohkesti kaetud lillakas-sireli või valgete õitega, mis paistsid lillepeenardes nii harmoonilised. Kuid mul ei õnnestunud pikka aega selliste kellade jaoks istutusmaterjali leida, sest müügil polnud seemneid ega aktsiaid.
Otseülekandes nägin piimaõielist kellukest Kaukaasias esimest korda. See oli tõepoolest veetlev vaatepilt, kui mäenõlvad on tihedalt kaetud lumivalgete kellade tihnikutega nagu mägilammaste karjad. Kuna meie reisi perioodil kellad õitsesid, ei õnnestunud mul seemneid koguda. Kuid juba järgmisel hooajal hakkas selline kell meiega moodi tulema ja sain kõigepealt osta Loddon Anna hübriidi ja seejärel sordi Pritchards.
Istikutega pakend näitas, et need tuleb istutada poolvarju ning otsustasin neid kasutada varjulises lilleaias. See oli minu viga. Esimesel aastal pärast istutamist olid noored põõsad lühikesed ega õitsenud. Kuid teisel aastal, kui võrsed said piisavalt kõrgeks, ei olnud neil selgelt piisavalt valgust ja nad hakkasid kaarekujuliselt painutama. Kellade õitsemise ajal kukkusid varred maapinnale ja need tuli kinni siduda.
Esimene õitsemine ei olnud liiga rikkalik, sellegipoolest tundusid kellad väga liigutavad ja õrnad ning neil ei olnud tugevat, kuid väga meeldivat aroomi. Sügisel otsustasin nad siirdada päikeselisse kohta. Praegu ootan jälle nende kellade õitsemist, kuid näen juba, et neile meeldis see päikese käes rohkem, põõsad seisavad nagu sõdurid.
Kolm aastat, kui need kellad koos minuga kasvavad, isegi poolvarjus, pole neid kahjurid ega haigused kahjustanud. Samal ajal kasvavad nad maal, kuhu jõuame ainult nädalavahetustel ja mitte alati iga nädal. Seetõttu võime öelda - praktiliselt lahkumata. Alles põua ajal taimed vajusid, kuid pärast rikkalikku kastmist nad taastusid. Seetõttu soovitan lillepoodidel kindlasti seda võluvat ja tagasihoidlikku taime lähemalt uurida.