Sisukord:
- Vaimse sisu põhjuslikud teooriad
- 1. Sissejuhatus
- 2. Mõningane ajalooline ja teoreetiline taust
- 3. Vaimse sisu konkreetsed põhjuslikud teooriad
- 4. Vaimse sisu põhjuslike teooriate üldised vastuväited
- 5. Lõppmärkused
- Bibliograafia
- Akadeemilised tööriistad
- Muud Interneti-ressursid
Video: Vaimse Sisu Põhjuslikud Teooriad
2023 Autor: Noah Black | [email protected]. Viimati modifitseeritud: 2023-05-24 11:17
Sisenemise navigeerimine
- Sissesõidu sisu
- Bibliograafia
- Akadeemilised tööriistad
- Sõprade PDF-i eelvaade
- Teave autori ja tsitaadi kohta
- Tagasi üles
Vaimse sisu põhjuslikud teooriad
Esmakordselt avaldatud 4. veebruaril 2010; sisuline muutmine teisipäev, 18. aprill 2017
Vaimse sisu põhjuslikud teooriad püüavad selgitada, kuidas mõtted asjade kohta käivad. Nad püüavad selgitada, kuidas saab mõelda näiteks koertele. Need teooriad algavad mõttega, et on olemas mentaalsed representatsioonid ja et mõtted on mõttelised vaimse kujutluse ja esindatud maailmaosa vahelise põhjusliku seose tõttu. Teisisõnu on nende teooriate lähtepunkt see, et koerte mõtted käivad koerte kohta, kuna koerad põhjustavad koerte vaimset esindatust.
- 1. Sissejuhatus
- 2. Mõningane ajalooline ja teoreetiline taust
-
3. Vaimse sisu konkreetsed põhjuslikud teooriad
- 3.1 Tavalised tingimused
- 3.2 Evolutsioonilised funktsioonid
- 3.3 Arengufunktsioonid
- 3.4 Asümmeetriline sõltuvuse teooria
- 3.5 Parim testi teooria
-
4. Vaimse sisu põhjuslike teooriate üldised vastuväited
- 4.1 Loogiliste ja matemaatiliste suhete jaoks põhjuspõhiste teooriad ei tööta
- 4.2 Põhjuslikkuse teooriad ei tööta vabal terminil
- 4.3 Põhjuslikkuse teooriad fenomenaalse tahtlikkuse korral ei toimi
- 4.4 Põhjususteooriad ei tööta teatud refleksiivsete mõtete puhul
- 4.5 Usaldusväärse valeandmete esitamise korral põhjuspõhiste teooriad ei tööta
- 4.6 Põhjususteooriad on vastuolus tajumise teooria vahendamisega
- 4.7 Põhjususteooriad on vastuolus psühholoogiliste seaduste rakendamisega
- 5. Lõppmärkused
- Bibliograafia
- Akadeemilised tööriistad
- Muud Interneti-ressursid
- Seotud kirjed
1. Sissejuhatus
Sisu on see, mida öeldakse, kinnitatakse, mõeldakse, arvatakse, soovitakse, loodetakse jne. Vaimne sisu on vaimsete seisundite ja protsesside poolt loodud sisu. Vaimse sisu põhjuslikud teooriad püüavad selgitada, mis annab mõtetele, uskumustele, soovidele ja nii edasi nende sisu. Nad püüavad selgitada, kuidas mõtted võivad asjade kohta käia. [1]
2. Mõningane ajalooline ja teoreetiline taust
Ehkki võib leida filosoofia ajaloo jooksul hajutatud vaimse sisu põhjuslike teooriate eelkäijaid, kannustasid praegust huvi selle teema vastu osaliselt vaimse kujutamise sarnasuse või pildi teooriate tajutavad puudused. Kui tähendus ja esitus on asümmeetrilised suhted, see tähendab, et süntaktiline üksus „X” võib tähendada või tähistada X-i, kuid X ei tähenda (tavaliselt) X-i või ei esinda seda - sarnasus ja sarnasus on sümmeetrilised seosed. Dennis Stampe (1977), kes mängis olulist rolli põhjuslike teooriate kaasaegse huvi algatamisel, juhtis tähelepanu seotud probleemidele. Mõelge fotole kahest identsest kaksikust. Mis teeb sellest Judy, mitte tema identse kaksiku Trudy, foto? Eeldusena ei saa see olla foto sarnasus pigem ühe kaksikuga kui teisega,kuna kaksikud on identsed. Pealegi võib Judy'l olla foto, isegi kui foto ei näe talle üldse väga sarnane. Ilmselt teeb Judy fotost Judy foto see, et ta oli seotud foto tootmisega õigel viisil. Haagi tugevdamine, mille kohaselt põhjuslik seos võiks olla oluline tähenduse ja esindatuse osas, on tähelepanek, et on olemas mõte, kus puutüves olevate rõngaste arv tähistab puu vanust, kui ta suri, ja et suitsu olemasolu tähendab tulekahju. Mentaalse sisu põhjuslike teooriate tänapäevaste arengute ajalugu seisneb suures osas selle täpsustamises, mis on millegi jaoks, mille tähendus on õigel viisil, tähenduse loomisel, ja selle mõtte täpsustamine, milles suits esindab tulekahju, sellesse, milles inimese mõtted on,mõnikord vähemalt esindama maailma.
Kui tahetakse leida lihtsat ajaloolist kaare viimaste põhjuslikkuse teooriate jaoks, tuleks alustada Dennis Stampe 1977. aasta seminarist "Lingvistilise esinduse põhjusliku teooria poole". Selle töö paljude oluliste tunnuste hulgas on see, et see on seadnud suure osa kontseptuaalsest ja teoreetilisest etapist, mida kirjeldatakse allpool üksikasjalikumalt. See tõmbas kontrasti põhjuslike teooriate ja "pilditeooriate" vahel, mis püüavad esinduslikku sisu selgitada apellatsioonkaebuse abil esinduse ja esindatava asja mingisugusele sarnasusele. Samuti juhtis ta tähelepanu probleemile, mis seisneb kujutise sisu määravate põhjuste eristamises juhuslikest sisu mittepõhistavatest põhjustest. Nii näiteks tahetakse, et “X” tähendaks koeri, sest koerad põhjustavad koeri, aga keegi ei taha, et “X” tähendaks pähe puhumist,isegi kui pea löögid võivad põhjustada X-i esinemise. (Paljuski sellest kirjeldatakse allpool.) Lõpuks pakkus see ka mõned katsed seda probleemi lahendada, näiteks apellatsioon funktsioonil, mis mingil asjal võiks olla.
Fred Dretske 1981. aasta teadmised ja infovoog pakkusid teatud põhjuspõhjusteooria palju laiendatud käsitlust. Selle asemel, et semantilist sisu iseenesest põhjuslikule seosele rajada, alustas Dretske teatud tüüpi informatiivse seosega, mis tuletati teabe matemaatilisest teooriast. See on viinud selleni, et mõned viitavad Dretske'i teooriale kui „infosemantikale“. Dretske pöördus ka funktsiooni mõiste poole, püüdes eristada sisu määravaid põhjuseid juhuslikest mitte sisu määravatest põhjustest. See on viinud selleni, et mõned viitavad Dretske teooriale „teleoinformatsiooniliseks” või „teleosemantiliseks” teooriaks. Dretske 1988. aasta raamat „Käitumist seletades” täpsustas oma varasemat käsitlust veelgi.
Jerry Fodori 1984. aasta “Semantika, Wisconsini stiil” esitas sisu eristavate põhjuste eristamise mitte sisu määravate põhjuste probleemist selle tuntuima varjundi kui “disjunktsiooni probleemi”. Kuidas saab põhjusliku sisuteooria järgi öelda, et X-il on mitte disjunktiivse sisuga koer, mitte disjunktiivne sisu - koer-või-löök-pähe, kui mõlemad koerad ja peaga puhumine põhjustavad sõna X”? 1987. aastaks avaldas Fodor ajakirjas Psychosemantics oma esimese katse disjunktsiooniprobleemi lahendamiseks kasutada alternatiivset meetodit - asümmeetrilist (põhjuslikku) sõltuvuse teooriat. Seda teooriat täpsustati pealkirja essee jaoks Fodori 1990. aasta raamatus Sisu teooria ja muud esseed.
Ehkki neist põhjuspõhiste teooriatest on hiljem sündinud oluline kriitiline kirjandus, on edasi arendatud ka muid seotud põhjuspõhiste teooriaid. Neist kaks on teleosemantsed teooriad, mis on mõnikord vastandatud põhjuslikele teooriatele. (Vrd nt Papineau (1984), Millikan (1989) ja vaimse sisu teleoloogilised teooriad.) Muud puhtalt põhjuslikud teooriad on Dan Lloydi (1987, 1989) dialektiline esindatusteooria, Robert Ruperti (1999) parim testiteooria. (vt allpool jaotist 3.5), Marius Usheri (2001) statistiline referentsteooria ja Dan Ryderi (2004) SINBAD neurosemantika.
Vaimse sisu põhjuslikud teooriad töötatakse tavaliselt välja nelja peamise eelduse kontekstis. Esiteks eeldavad nad tavaliselt, et tuletatud ja määratlemata tähenduste vahel on erinevus. [2]Tavalised inimesed saavad protsendi tähendamiseks kasutada ühte asja, näiteks “%”. Nad võivad kasutada teatud suuri punaseid kaheksanurki, mis tähendab, et üks peab peatuma ristmikul. Sellistel juhtudel on olemas kollektiivsed kokkulepped, mis annavad suhteliselt konkreetsetele objektidele suhteliselt konkreetsed tähendused. Inimmõistuse puhul tehakse ettepanek, et mõtetel võiks olla nende tähendus või sisu, mida nad teevad, ilma kollektiivsete kokkulepeteta. Enne kollektiivseid sotsiaalseid kokkuleppeid on võimalik mõelda ristmike ülekandumise protsendile või viisidele. Seetõttu näib, et meie mõtete sisu ei omanda sisu, mida nad teevad, nagu “%” ja teatud suured punased kaheksanurgad. Vaimse sisu põhjuslikud teooriad eeldavad, et mentaalne sisu on alahinnatud, püüdes seega selgitada, kuidas ilmutamata tähendus tekib.
Teiseks eristavad vaimse sisu põhjuslikud teooriad seda, mida on hakatud nimetama loodusliku ja mitteloodusliku tähendusega. [3]Juhtumid, kus objektil või sündmusel X on loomulik tähendus, on juhtumid, kus X-i olemasolu või esinemine tähendab teatud taustolukorras teatud olukorra olemasolu või esinemist. Kui puutumata metsas tähendab suits loomulikult tulekahju, siis suitsu olemasolu arvestades oli tulekahju. Vastavatel taustatingimustel osutab efekt põhjusele või tähendab seda loomulikult. Loodusliku tähenduse oluline omadus on see, et see ei tekita võltsimist. Kui suits tähendab loomulikult tuld, siis peab tõesti tulekahju olema. Seevastu paljud looduslikult mitteolulised asjad võivad olla valed. Näiteks laused võivad olla tähenduslikud ja valed. Lause „Colleenil on leetrid” tähendab, et Colleenil on leetrid, kuid see ei tähenda, et Colleenil on leetrid viisil, mida Colleeni täpid tingivad, et tal on leetrid. Nagu laused, on ka mõtted mõttekad, kuid sageli valed. Seega arvatakse üldiselt, et vaimne sisu peab olema mitteloodusliku määramata tähenduse vorm.[4]
Kolmandaks eeldavad need teooriad, et tuletatud sisu päritolu on võimalik selgitada ilma semantiliste või sisuliste arusaamade poole pöördumata. Niisiis, eeldatakse, et projektil on midagi enamat, kui lihtsalt öelda, et ühe mõtte mõte tähendab seda, et Colleenil on praegu leetrid, kuna üks mõte on selle kohta, et Colleenil on praegu leetrid. Tähenduse seletamine umbkaudsuse või umbkaudse tähenduse osas või kas veel mõne edasise semantilise mõiste osas ei lähe nii kaugele, kui tavaliselt soovivad need, kes arendavad vaimse sisuga põhjuslikke teooriaid. Mõne täiendava terminoloogia märkimiseks öeldakse sageli, et vaimse sisu põhjuslikud teooriad püüavad loomulikku, mitte tuletatud tähendust naturaliseerida. Kui asja vähem tehniliselt öelda,võiks öelda, et vaimse sisu põhjuslikud teooriad eeldavad, et puhtfüüsilises süsteemis on võimalik kanda mittetuletuslikku sisu. Seega eeldavad nad, et tõeliselt mõtleva roboti või arvuti ehitamiseks peaks see olema kavandatud nii, et mõned selle sisemised komponendid kannaksid puhtfüüsiliste tingimuste tõttu mittelooduslikku, mitte tuletatud sisu. Naturalisaalse teooria ja naturaliseerimata sisuteooria erinevuse mõistmiseks võiks märkida Grice'i (1948) välja töötatud teooria. Grice töötas välja naturalisaalse teooria. Rääkides keelelistest elementidest, leidis Grice, et "Speaker S tähendab mittelooduslikult midagi tähega" X ". Ligikaudu samaväärne sõnaga" S, mille eesmärk oli "X" lausumine avaldada publikule teatavat mõju selle kavatsuse tunnustamise kaudu.'Grice ei selgitanud kõneleja kavatsuste vaimse sisu päritolu ega publiku äratundmist, seetõttu ei üritanud ta keeleliste esemete tähendust naturaliseerida.
Neljandaks, tavaliselt eeldatakse, et mittelooduslike, mitte tuletatud tähenduste naturalistlikud analüüsid kehtivad ennekõike mõtte sisu suhtes. Füüsikalised üksused “X”, mis peaksid väidetavalt olema põhjuslikult määratletud sisu kandjad, on seega midagi konkreetse neuroni või selle komplekti tulistamist. Öeldakse, et see mõtete sisu on haaratud nn mõttekeeleks või mentaleseks. Looduskeeltes, näiteks inglise, jaapani ja prantsuse keeles sisalduvate esemete sisu analüüsitakse seejärel eraldi, eelduslikult looduslikult tuletatud tähenduste naturalistliku kirjelduse osas. Muidugi on võimalik arvata, et kõigepealt arendab sisu loomulik keel või mõni muu suhtlussüsteem,mis saab siis olla aluseks vaimse sisu kirjeldamiseks. Seda sõltuvusjärjestust ähvardavate põhjuste hulgas on asjaolu, et kognitiivsed ained näivad olevat arenenud juba enne sidesüsteeme. Teine põhjus on see, et imikutel on vähemalt looduslike keelte rääkimiseks või mõistmiseks vaimse esindatusega kognitiivseid võimeid. Veel üks põhjus on see, et kuigi mõnel sotsiaalsel loomal võivad olla piisavalt keerulised sidesüsteemid, et toetada vaimse sisu geneesi, ei pruugi teised mitte-sotsiaalsed kognitiivsed loomad seda teha. Teine põhjus on see, et imikutel on vähemalt looduslike keelte rääkimiseks või mõistmiseks vaimse esindatusega kognitiivseid võimeid. Veel üks põhjus on see, et kuigi mõnel sotsiaalsel loomal võivad olla piisavalt keerulised sidesüsteemid, et toetada vaimse sisu geneesi, ei pruugi teised mitte-sotsiaalsed kognitiivsed loomad seda teha. Teine põhjus on see, et imikutel on vähemalt looduslike keelte rääkimiseks või mõistmiseks vaimse esindatusega kognitiivseid võimeid. Veel üks põhjus on see, et kuigi mõnel sotsiaalsel loomal võivad olla piisavalt keerulised sidesüsteemid, et toetada vaimse sisu geneesi, ei pruugi teised mitte-sotsiaalsed kognitiivsed loomad seda teha.
Väärib märkimist, et viimastel aastatel on sellest viimasest eeldusest mõnikord loobunud filosoofid, kes üritavad mõista loomade signaalimist või loomade suhtlemist, nagu siis, kui kärnkonnad annavad paarituskõnesid või vervet ahvid hüüavad gepardi, kotka või madu nähes. Vt näiteks Stegmann, 2005, 2009, Skyrms, 2008, 2010a, b, 2012 ja Kask, 2014. Teisisõnu on tehtud jõupingutusi, et kasutada algselt vaimse sisu teooriate jaoks välja töötatud aparaate, pluss või miinus natuke kui seade loomade signaliseerimiseks. Need lähenemisviisid näivad võimaldavat signaalitavate / suhtlevate loomade ajudes vaimseid esindusi, kuid ei vasta vaimsete esinduste sisule, pakkudes signaalide esinduslikku sisu. Sellel viisil,signaalide sisu ei tulene vaimsete esituste sisust.
3. Vaimse sisu konkreetsed põhjuslikud teooriad
Vaimse sisu põhjuslike teooriate ühendav inspiratsioon on see, et mõni süntaktiline element „X” tähendab X-i, kuna „X” on põhjustatud X-ist. [5] Küsimused ei saa aga olla nii lihtsad, kuna üldiselt võib eeldada, et mõned X-i põhjused ei kuulu X-i sisu täpsustavate põhjuste hulka. Selle punkti illustreerimiseks on arvukalt näiteid, millest igaüks illustreerib teatud tüüpi põhjust, mis ei tohi tavaliselt kuuluda X-i sisu määravate põhjuste hulka:
- Oletame, et on olemas mõni süntaktiline element X, mis on koera oletatav vaimne kujutis. Arvatavasti põhjustavad koerad märke “X”, kuid nii võivad rebased veidra nurga all, teatud takistustega, vahemaa tagant või halva valgustuse korral. Põhjuspõhine teoreetik vajab mõnda põhimõtet, mis võimaldab tal öelda, et koerte ja “X” -ide vahelised põhjuslikud seosed on sisu määravad, kus põhjuslikud seosed näiteks rebaste ja “X-i” vahel ei ole. Hiired ja viilid, muulad ja eeslid, saksa lambakoerad ja hundid, koerad ja paberist koššerid, koerad ja täidisega koerad ning ükskõik milline segadusse ajav grupp teeks selle mõtte ära.
- Koera oletatava sisuga süntaktilist eset “X” võib põhjustada ka LSD annus, strateegiliselt paigutatud ja aktiveeritud mikroelektroodide komplekt, ajukasvaja või kvantmehaanilised kõikumised. Kes teab, millised vaimsed esindused võivad need asjad käivitada? LSD, mikroelektroodid jne ei tohiks (tavaliselt) olla enamiku vaimsete representatsioonide sisu määravate põhjuste hulgas.
- Kuuldes küsimust “Millist looma nimetatakse Fido”? inimene võib sünonüümse üksuse “X” märgistada. Tahatakse vähemalt mõnda juhtumit, kus see “X” tähendab koera, kuid selle tulemuse saamiseks ei taha põhjuslik teoreetik, et küsimus kuuluks “X” sisu määravate põhjuste hulka.
- Koera nägemisel on põhjuslik tee koera vahel visuaalsüsteemi kaudu (ja võib-olla ka väljaspool seda) sümbolini „X”. Mis moodustab sellel põhjusel rajast, mis kulgeb koeral X-ni, sisu määrava elemendi? Miks on see nii, et X tähendab koeri, mitte koera võrkkesta projektsiooni või suvalist arvu teisi võimalikke punkte raja ääres? Ilmselt on sarnane probleem ka teiste aistingute moodustega. Koera kuulmisel on põhjuslik tee koera vahel läbi kuulmissüsteemi (ja võib-olla ka väljaspool) märgi „X” vahel. Mis tähendab, et "X" tähendab koera, mitte koera heli (haukumine?) Või kuulmekile vibratsiooni või liikumist sisekõrva klambrite luus? Põhimõtteliselt sama punkti võib vajutada, kui küsida, mis teeb “X” koerast,mitte kõigi keerukate põhjuslike vahendajate, vaid koerte ja “X” vahelise keeruka funktsiooni asemel.
Eelnimetatud probleemjuhtumeid arendatakse üldjuhul „valede uskumuste” või „hajuvusprobleemide” all järgmiselt ja neid saab jälgida Fodorilt (1984). Keegi pole täiuslik, nii et sisuteooria peaks olema võimeline selgitama, mis toimub siis, kui inimene teeb vea, näiteks ajab koerale rebane vastu. Esimene mõte on, et see juhtub siis, kui rebane (vahemaa tagant või halvades valgustingimustes) põhjustab märgi “X” tekkimist ja kuna “X” tähendab koera, on rebane koera jaoks eksinud. Selle esimese mõtte probleem tuleneb idee käivitamisest, et “X” tähendab koera. Miks öelda, et “X” tähendab koer, mitte koer või rebane? Põhjuslikul põhjusel on meil vaja mõnda põhimõttelist põhjust öelda, et X-i sisu on koer, seega on rebane valena tähistanud X-i sümbolit,selle asemel, et "X" -i sisuks on koer või rebane, on rebane "X" -märgi tõepoolest märgiks. Milline on alus öelda, et X tähendab koeri, mitte koera või rebast? Kuna näib, et alati on see võimalus termini sisuks mõne üksiku disjunktsiooni moodustamiseks, on seda probleemi nimetatud disjunktsiooniprobleemiks.[6]
Nagu eespool märgitud, ühendab vaimse sisu põhjuslikke teooriaid mõni versioon mõttest, et X on põhjuslikus seoses X-iga seotud, et X tähendab X-i. Mis kõige enam jagab vaimse sisu põhjuslikke teooriaid, on erinevad lähenemisviisid sisu määravate põhjuste ja sisu mitte määravate põhjuste eraldamiseks. Mõned neist erinevatest teooriatest meeldivad normaalsetele tingimustele, teised loodusliku valiku loodud funktsioonidele, teised funktsioonidele, mis on omandatud ontogeneetiliselt, ja veel teistele, seaduste sõltuvustele. Praegu puudub üksmeel, mille kohaselt sisu määravad põhjused eraldatakse sisu mittepõhistavatest põhjustest õigesti, austades samal ajal vajadust mitte tugineda olemasolevatele semantilistele mõistetele. Kuigi igal katsel võivad olla oma tehnilised probleemid,korduv probleem on see, et katsed eraldada sisu määravad mitte sisu määravad põhjused ähvardavad semantiliste elementide salakaubavedu.
Selles osas vaatleme põhjuslike teooriate sisemist probleemi, uurides, kuidas mõjub iga teooria meie katsejuhtumite (I) - (IV) puhul koos muude aeg-ajalt esinevate vastuväidetega. See pakub mentaalse sisu põhjusliku teooria väljatöötamise projekti hõlpsasti mõistetavat korraldust, kuid teeb seda hinnaga. Esmane kirjandus pole sel viisil täpselt paigutatud. Esmases kirjanduses leiduvad positiivsed teooriad on tavaliselt nüansirikkamad kui need, mida siin tutvustame. Veelgi enam, kriitika ei ole jaotatud sellesse tüüpi akupatareidesse, mis meil juhtumitega (I) - (IV) on. Ühes töös võib tuua juhtumeid (I) ja (III) teooria A vastu, teises dokumendis võib tuua juhtumeid (I) ja (II) teooria B vastu. Samuti pole meie katsepatarei näited täpselt need, mis töötati välja esmases kirjandus. Teisisõnu, hind, mida selle korralduse lihtsuse eest makstakse, on see, et meil on midagi vähem kirjandusülevaate sarnast ja rohkem nagu teoreetiline ja kontseptuaalne tööriistakast põhjuslike teooriate mõistmiseks.
3.1 Tavalised tingimused
Puud kasvavad tavaliselt teatud viisil. Igal aastal möödub neli aastaaega, kui puu kasvab mõnel ajal kiiremini ja teisel aeglasemalt. Selle tulemusel lisab puu igal aastal oma rõnga ümber rõnga, nii et võiks öelda, et iga rõngas tähendab kasvuaastat. Kui leiame kaheteistkümne rõngaga kännu, siis tähendab see, et puu oli surma ajal kaksteist aastat vana. Kuid see ei ole täiesti puutumatu seadus, et puu kasvatab rõnga igal aastal. Selline seadus, kui see on üks, on äärmisel juhul ceteris paribus seadus. See kehtib ainult teatud taustolude korral, näiteks kui ilmastikuolud on normaalsed. Kui ilmastikuolud on ühel aastaajal eriti halvad, siis võib-olla ei kasva puu uue rõnga saamiseks piisavalt. Seetõttu võiks teha ettepaneku, et kui tingimused on normaalsed,siis n rõngast tähendab, et puu oli surma ajal n-aastane. See idee ilmub esmakordselt, kui Stampe (1977) tugineb sellele osana oma truuduse tingimuste teooriast.
Pöördumine normaalsete tingimuste poole näib olevat ilmne viis, kuidas haarata vähemalt mõned võimaliku vaimse kujutise „X” sisu, mis pole sisu määravad. Ainult normaalsetes tingimustes töötavad põhjused on sisu määravad. Niisiis, kui tegemist on inimese ajudega, siis normaalsetes tingimustes ei ole inimene hallutsinogeenide mõjul ega mikroelektroodide keeruka konfiguratsiooni tõttu pea sisse. Ehkki LSD ja mikroelektroodid põhjustaksid vastupidiselt öeldes sümboolse närvisündmuse „X”, ei oleks need põhjused „X” sisu määravate põhjuste hulgas. Lisaks võib tavalistes vaatamistingimustes sisaldada head valgustust, konkreetset vaatenurka, kindlat vaatekaugust, (tõsiselt) varjavate objektide puudumist jne, nii et rebased hämaras,Altpoolt ülespoole, miili kaugusel või läbi tiheda udu ei kuulu „X” sisu määravate põhjuste hulka. Normaalsetes vaatlustingimustes ei aja rebane koeraga segadusse, seetõttu ei loeta rebaseid X-i sisu hulka. Veelgi enam, kui rebane segab normaalsetes vaatlustingimustes koeraga, siis pole võib-olla tegelikult koera vaimset esitust, vaid võib-olla ainult taksonoomilise perekonna kanepide vaimset esindatust.siis võib-olla pole inimesel tegelikult koera vaimset esitust, vaid võib-olla ainult taksonoomilise perekonna kanepide vaimset esindatust.siis võib-olla pole inimesel tegelikult koera vaimset esitust, vaid võib-olla ainult taksonoomilise perekonna kanepide vaimset esindatust.
Kuigi apelleerimine normaaltingimustele näib algselt paljutõotav, ei tundu see olevat piisav, et välistada põhjuslikud vahendajad keskkonnas asuvate objektide ja „X” vahel. Isegi normaalsetes vaatamistingimustes, mis hõlmavad head valgustust, kindlat vaatenurka, kindlat vaatekaugust, (tõsiselt) kinni jäävate objektide puudumist ja nii edasi, on ikka nii, et mõlemad koerad ja näiteks koerte võrkkesta projektsioonid, viia märke “X”. Miks ei sisalda „X” sisu koerte või mõne muu põhjusliku vahendaja võrkkesta projektsiooni? Tavalistest tingimustest ei piisa ka selleks, et küsimusi ei satuks sisu määravate põhjuste hulka. Millised on ebaharilikud tingimused, kui küsimus "Millist looma nimetatakse Fido"?"Viib X-i märgistuseni, millel on koera oletatav tähendus? Oletame, et on olemas närvisüsteemi mehaaniliste kvantitatiivsete kõikumiste juhtumeid, mille korral neuronite spontaansed muutused põhjustavad märke „X”. Kas normaalsed tingimused blokeerivad neid? Niisiis, on probleemseid juhtumeid, kus normaalsetele tingimustele üleskutse ei tundu toimivat. Fodor (1990b) käsitleb seda probleemi proksimaalsete stimulatsioonidega seoses oma asümmeetrilise sõltuvuse teooriaga, kuid see vaidlustab selgelt põhjusliku teooria pluss normaaltingimuste lähenemise. Fodor (1990b) käsitleb seda probleemi proksimaalsete stimulatsioonidega seoses oma asümmeetrilise sõltuvuse teooriaga, kuid see vaidlustab selgelt põhjusliku teooria pluss normaaltingimuste lähenemise. Fodor (1990b) käsitleb seda probleemi proksimaalsete stimulatsioonidega seoses oma asümmeetrilise sõltuvuse teooriaga, kuid see vaidlustab selgelt põhjusliku teooria pluss normaaltingimuste lähenemise.
Järgmisena oletame, et me konstrueerime tihedalt normaalseid tingimusi, et kõrvaldada eespool kirjeldatud probleemjuhtumid. Niisiis põhjustavad normaalsetes tingimustes täielikult koertelt "X" -tähed täielikult väljaõppimisel. Intuitiivselt soovitakse öelda, et hea valgustuse, korraliku vaatekauguse jms normaalsetes tingimustes tähendab “X” koera. Kuid veel üks võimalus on see, et X ei tähenda sellises olukorras koera, vaid koera normaalsetes tingimustes-heast valgust, korralikku vaatamiskaugust jne. Miks võtta üks tõlgendus teise peale? “X” põhjuse eristamiseks paljudest põhjuslikult soodustavatest teguritest on vaja põhimõttelist alust. Teisisõnu on meil endiselt sisu mitte-määravate põhjuste haardeulatus, ainult pisut ümber sõnastatud. Selliseid vastuväiteid võib leida Fodorist (1984).
Nüüd pange eelmine probleem kõrvale. Fodoris (1984) on veel üks välja töötatud. Oletame, et “X” tähendab koeri hea valgustuse, tõsiste oklusioonide puudumise jms tingimustes. Ärge lihtsalt mõelge, et “X” on põhjustatud koertest hea valguse tingimustes, tõsiste oklusioonide puudumisel jne; mõista, et "X" tähendab nendes tingimustes tõesti koera. Isegi siis, miks X tähendab närvisüsteemi tulistamist ikkagi koera, kui need tingimused ei kehti? Miks tähendab „X” ikkagi koera näiteks halvenenud valgustingimustes? Lõppude lõpuks võiksime nende muude tingimuste osas järgida veel ühte näiliselt tõelist tingimust, nimelt, kui valgustingimused ei olnud nii head, puuduvad tõsised oklusioonid jne, siis tähendab närviskeemi tulistamine koera või rebast. Isegi kui “X” tähendab X-i ühes tingimuskomplektis1, miks ei tähenda „X” Y erinevatel tingimustel C 2 ? Näib, nagu võiks öelda, et C 1 pakub normaalseid tingimusi, mille korral “X” tähendab X ja C 2 annab normaalseid tingimusi, mille korral “X” tähendab Y. Vajame mõne mittesemantilise mõiste, et saaksime kinnitada ühte tõlgendust, mitte teine. Siinkohal võiks uurida funktsioone, mis neid probleeme lahendaksid. [7]
3.2 Evolutsioonilised funktsioonid
Paljudel füüsilistel objektidel on funktsioonid. (Stampe (1977) tõi selle esimesena välja tõsiasjana, mis võib aidata sisalduse põhjuslikke teooriaid.) Tuttava elavhõbedatermomeetri funktsioon näitab temperatuuri. Kuid selline termomeeter töötab tausttingimuste komplekti korral, mis hõlmavad ka atmosfäärirõhku. Atmosfäärirõhk mõjutab klaasist torus elavhõbedasamba kohal moodustuva vaakumi mahtu. Niisiis on elavhõbedasamba kõrgus tuletatud kahest põhjuslikult olulisest tunnusest - ümbritseva õhu temperatuurist ja ümbritseva õhurõhust. See viitab sellele, et ühte ja sama füüsikalist seadet, millel on samad põhjuslikud sõltuvused, saab kasutada erineval viisil. Klaasist torus sisalduvat elavhõbedasammast saab kasutada temperatuuri mõõtmiseks, kuid selle on võimalik kasutada ka manomeetriks. Millise asja elavhõbeda mõõdukolonn määrab selle funktsioon.
See tähelepanek soovitab viisi, kuidas täpsustada, millised "X" põhjused määravad selle sisu. X-i sisu, näiteks mõnede neuronite tulistamine, määravad koerad, mitte rebased, sest nende neuronite ülesanne on registreerida koerte, kuid mitte rebaste olemasolu. Lisaks ei hõlma X-i sisu LSD-d, mikroelektroode ega kvantmehaanilisi kõikumisi, kuna X-i funktsioon ei ole tulekahju reageerimine LSD, mikroelektroodide või kvantmehaaniliste kõikumiste korral ajus. Samuti ei hõlma X-i tekst koerte proksimaalseid sensoorseid projektsioone, kuna neuronite ülesanne on registreerida koerte olemasolu, mitte sensoorseid stimulatsioone. Organismile on olulised maailma objektiivsed tunnused, mitte selle sensoorsed seisundid. Lõpuks on X-i funktsioon koerte olemasolu registreerimine,kuid mitte selliste küsimuste olemasolu nagu "Millist looma nimetatakse" Fido "?", mis viib koerteni "X". Funktsioonid pakuvad seega esmapilgul atraktiivseid vahendeid X-i põhjuste nõuetekohaseks selgitamiseks neile, mis tõeliselt määravad sisu.
Lisaks pakub loodusliku valiku evolutsiooniteooria ilmselt mittesemantilist, mitte tahtlikku alust funktsioonide ja omakorda semantilise sisu selgitamiseks. Üksikute organismide omadused on erinevad, näiteks kuidas nende neuronid reageerivad keskkonna omadustele. Mõned neist erinevustest neuronite reageerimises muudavad organismi ellujäämist ja paljunemist. Lõpuks võivad mõned neist erinevustest olla päritavad. Looduslik valik, mida tavaliselt mõistetakse kui päriliku variatsiooni diferentseeritud taastootmist, on puhtalt põhjuslik. Oletame, et seal on küülikute populatsioon. Lisaks oletame, et kas geneetilise mutatsiooni või olemasolevate geenide rekombinatsiooni teel,mõnel neist küülikutest arenevad neuronid, mis on ühendatud nende visuaalsüsteemi selliselt, et nad tulistavad (enam-vähem usaldusväärselt) koerte juuresolekul. Lisaks on nende neuronite tulistamine seotud nende küülikute külmumisharjumustega. Selle konfiguratsiooni tõttu tuvastavad koerad vähem koerte neuronitega küülikuid, seega jäävad nad ellu ja paljunevad tõenäolisemalt. Lõpuks, kuna nende neuronite geenid on päritavad, on nende koeratundlike küülikute järglased ise koeratundlikud. Aja jooksul suureneb koeratundlike küülikute arv, tõrjudes sellega koera suhtes tundmatuid küülikuid. Niisiis põhjustab looduslik valik sellise stsenaariumi korral koerte vaimset esindatust. Kuivõrd selline lugu on usutav,on lootust, et looduslik valik ja funktsioonide genees võivad pakkuda looduslikult vastuvõetavaid vahendeid sisu määravate põhjuste piiritlemiseks.
3.2.1 Vastuväited evolutsioonilistele funktsioonidele
Pole kahtlust, et individuaalset varieerumist, diferentseeritud taastootmist ja pärimist saab mõista puhtpõhjuslikult. Siiski jääb skeptitsismiks selle suhtes, kuidas saab naturalistlikult kirjeldada, mida looduslik valik võib valida. On kahtlusi, kuivõrd on valimisobjekte võimalik täpselt määratleda ilma tahtlikke ettekujutusi ebaseadusliku impordita. Fodor (1989, 1990a) annab osa sellest skepsisest. Esmapilgul on mõistlik öelda, et meie hüpoteetiliste küülikute neuronid tulistavad vastuseks koerte olemasolule, seega on olemas valik koerte esindamiseks. Kuid see on sama mõttekas, võib ka muretseda, öeldes, et tundlikkus koera välimuse suhtes põhjustab küülikute suuremat sobivust uute neuronitega. [8]Nii koera välimusega neuronite jaoks on olemas geenid ja need geenid on päritavad. Veelgi enam, need küülikud, kes külmutavad vastusena koera välimusele, jäävad ellu ja paljunevad tõenäolisemalt kui need, kes nii ei külmuta, seega võiks öelda, et külmutamine on vastus koera välimusele. Niisiis, meie võime öelda, et küüliku vaimse kujutise "X" tähendus on pigem koer, mitte koera välimus, sõltub meie võimest öelda, et tegemist on "X" koera tundlikkusega, mitte tundlikkus X-i suhtes nii koera välimusega, mis hoiab küülikuid kauem elus. Muidugi, nii koera- kui ka koera-välimuselt tundlik olemine on omavahel seotud, kuid siin on probleemiks see, et nii koera välimuselt tundlik kui ka koera suhtes tundlik olemine võivad suurendada sobivust viisil, mis viib fikseerimise genotüüp. Ja võib ka juhtuda, et küüliku elus hoidmine on koerte vältimine, kuid siiski on vaja mõnda põhimõttelist alust öelda, et küülikud väldivad koeri pigem koerte suhtes tundlikkusega kui selle asemel, et olla tundlikud koera välimusele. Viimane näib olevat piisavalt hea, et päriliku variatsiooni erinev reprodutseerimine saaks oma tööd teha. Kui me semantiliste mõistete segu sisse importimisega riskime, on valiku mõistmine pigem tahtlikult kui puhtpõhjuslikult. Vajame mõistet „valik”, mis on piisavalt üldine, et töötada välja kõigi vaimsete sisude jaoks, mida põhjuslikud teoreetikud püüavad käsitleda, ja mis ei impordi vaikimisi semantilisi mõisteid. Viimane näib olevat piisavalt hea, et päriliku variatsiooni erinev reprodutseerimine saaks oma tööd teha. Kui me semantiliste mõistete segu sisse importimisega riskime, on valiku mõistmine pigem tahtlikult kui puhtpõhjuslikult. Vajame mõistet „valik”, mis on piisavalt üldine, et töötada välja kõigi vaimsete sisude jaoks, mida põhjuslikud teoreetikud püüavad käsitleda, ja mis ei impordi vaikimisi semantilisi mõisteid. Viimane näib olevat piisavalt hea, et päriliku variatsiooni erinev reprodutseerimine saaks oma tööd teha. Kui me semantiliste mõistete segu sisse importimisega riskime, on valiku mõistmine pigem tahtlikult kui puhtpõhjuslikult. Vajame mõistet „valik”, mis on piisavalt üldine, et töötada välja kõigi vaimsete sisude jaoks, mida põhjuslikud teoreetikud püüavad käsitleda, ja mis ei impordi vaikimisi semantilisi mõisteid.
Vastusena sedalaadi vastuväidetele on tehtud ettepanek, et küüliku evolutsioonilise edu, näiteks "X", õige selgitus ei oleks see, et küülik saaks vältida koera välimust, vaid see, et see võimaldab neil väldi koeri. Küülikute saagiks on koerad, kuid mitte ainult koera välimus. (Sellist vastust on välja töötatud Millikanis (1991) ja Neanderis (1995).) Siiski on vasturepliik selles, et kui me tõesti tahame saada küüliku-cum-X-süsteemi õiget selgitust, siis ei tohiks me seda teha. Oletame, et “X” tähendab koera. Selle asemel peaksime ütlema, et X-märguandesüsteem suurendab küüliku ellujäämise tõenäosust tänu asjaolule, et X-il on midagi sellist, nagu näiteks selliste ja selliste omadustega röövloom. (Sellist vasturepliiki võib leida Agarist (1993).)
Selle probleemi kõrvalt on ka muret selle üle, mil määral on usutav arvata, et looduslik valik võib mõjutada aju operatsiooni peeneid detaile, näiteks neuronite tulistamine koerte juuresolekul. (See on vastuväide, mille esitas Fodor (1990c)). Looduslik valik võib toimida aju suuruse suurendamiseks, nii et kognitiivseks töötlemiseks oleks rohkem kortikaalset massi. Looduslik selektsioon võib toimida ka aju voldimise suurendamiseks, et maksimeerida ajus paiknevat kortikaalset pinda. Looduslik valik võib põhjustada ka aju eraldamist, nii et üks konkreetne piirkond võiks olla pühendatud visuaalsele töötlemisele, teine kuulmisprotsessidele ja veel üks näotöötlusele. Ometipaljude arvates oleks ebatõenäoline arvata, et looduslik valik toimib individuaalsete vaimsete esinduste tasandil. Aju on liiga plastiline ja imetajate ajus on liiga palju individuaalseid erinevusi, et tunnistada sel viisil toimivat selektsiooni. Lisaks tooksid loodusliku valiku sellised kaugeleulatuvad mõjud kaasasündinud ideid mitte ainult värvide ja kuju, vaid ka koerte, kasside, autode, pilvelõhkujate ja filmistaaride kohta. Selle asemel, et oletada, et funktsioonid määratakse loodusliku valiku kaudu mitme põlvkonna vältel, väidavad paljud filosoofid, et on usutavam, et vaimse esinduse aluseks olevad funktsioonid omandatakse kognitiivse arengu kaudu. Aju on liiga plastiline ja imetajate ajus on liiga palju individuaalseid erinevusi, et tunnistada sel viisil toimivat selektsiooni. Lisaks tooksid loodusliku valiku sellised kaugeleulatuvad mõjud kaasasündinud ideid mitte ainult värvide ja kuju, vaid ka koerte, kasside, autode, pilvelõhkujate ja filmistaaride kohta. Selle asemel, et oletada, et funktsioonid määratakse loodusliku valiku kaudu mitme põlvkonna vältel, väidavad paljud filosoofid, et on usutavam, et vaimse esinduse aluseks olevad funktsioonid omandatakse kognitiivse arengu kaudu. Aju on liiga plastiline ja imetajate ajus on liiga palju individuaalseid erinevusi, et tunnistada sel viisil toimivat selektsiooni. Lisaks tooksid loodusliku valiku sellised kaugeleulatuvad mõjud kaasasündinud ideid mitte ainult värvide ja kuju, vaid ka koerte, kasside, autode, pilvelõhkujate ja filmistaaride kohta. Selle asemel, et oletada, et funktsioonid määratakse loodusliku valiku kaudu mitme põlvkonna vältel, väidavad paljud filosoofid, et on usutavam, et vaimse esinduse aluseks olevad funktsioonid omandatakse kognitiivse arengu kaudu.paljud filosoofid väidavad, et on usutavam, kui mentaalsete representatsioonide aluseks olevad funktsioonid omandatakse kognitiivse arengu kaudu.paljud filosoofid väidavad, et on usutavam, kui mentaalsete representatsioonide aluseks olevad funktsioonid omandatakse kognitiivse arengu kaudu.
3.3 Arengufunktsioonid
Hüpotees, et teatud tegevused või sündmused ajus tähendavad seda, mida nad teevad, osaliselt inimese elu jooksul areneva funktsiooni tõttu, jagavad paljusid atraktiivseid jooni hüpoteesis, et need samad tegevused või sündmused tähendavad seda, mida nad teevad, osaliselt evolutsiooniliselt omandatud funktsiooni tõttu. Võib jälle öelda, et X-i funktsioon ei ole LSD, mikroelektroodide, rebaste, täidisega koerte või paberist valmistatud mehikeste koerte või küsimuste olemasolu registreerimine, kuid nende ülesanne on koertest teatamine. Veelgi enam, see ei toeta kahtlaseid oletusi loodusliku valiku ja neuronaalse riistvara ning selle toimimise täpsete üksikasjade vahelise intiimse seose kohta. Funktsioonikonto, mis põhineb ontogeneetilisel funktsiooni omandamisel või õppimisel, näib olevat edasiminek. See on Dretske (1981; 1988) lähenemisviisi tuum.
Funktsiooni omandamise lugu pakub välja, et arendamise ajal koolitatakse organismi eristama tõelist liha ja verekoeri küsimustest, rebastest, täidisega koertest, paberist valmistatud mehikestest koertest hea valgustuse tingimustes, ilma ummistuste ja tähelepanu kõrvale juhtimiseta. Õpetaja tagab, et koolitus kulgeb plaanipäraselt. Kui “X” on omandanud koertele reageerimise funktsiooni, on koolitus läbi saanud. Pärast seda on kõik juhtumid, kus rebased, täidisega koerad, paberist koššerid, LSD, mikroelektroodid jne vallandavad X-i, valed märgid ja võltsitud uskumused.
3.3.1 Vastuväited arengufunktsioonidele
Kõige tuttavamate vastuväidete hulka selle ettepaneku vastu on see, et põhimõtteliselt ei tehta vahet, millal olend õpib ja millal ta õpib. Juhtumid, kus olend seob hüpoteesi, et “X” tähendab X, juhtumid, kus olend loob hüpoteesi, et “X” tähendab Y, juhtumid, kus olend kasutab sirgjooneliselt “X” X-i tähistamiseks, ja juhtumid, kus olend kasutab sirgelt “X”, et Y oleks põhjalikult segunenud. Võib-olla illustreerib seda probleemi selgemalt looduskeele sümbolid, kus lapsed kasutavad sõnu, mis võitlevad sõna õige ja vale kasutamise kaudu, enne kui (ehk) otsustavad õige kasutuse. Tundub, et pole põhimõttelist viisi, kuidas täpsustada, kas õppimine on peatunud või kas selle asemel toimub elukestev õpe. See on üks vastuväiteid, mis tuleb leida dokumendis Fodor (1984).
See on siiski suhteliselt tehniline vastuväide. Edasised mõtisklused viitavad sellele, et õpetaja kavatsused võivad olla aluseks. Vaatame õppimislugu uuesti läbi. Oletame, et õppeperioodil on subjekt koolitatud kasutama X-i koerte vaimse esitusviisina. Nüüd laske õpilasel X-i kooli lõpetanud ja kohe pärast seda rebast näha. Selle rebase nägemine põhjustab märgi “X” ja tahaks öelda, et see on rebane koerale eksitava juhtumi näide, seega ka vale märk. Kuid mõelge olukorrale vastuoluliselt. Kui õpilane oleks rebane vahetult enne kooli lõpetamist koolitusperioodil näinud, oleks rebane vallandanud märgi “X”. See viitab sellele, et võiksime sama hästi öelda, et õpilane sai teada, et “X” tähendab rebast või koera, kui ka õpilane, et “X” tähendab koera. Seegasama hästi võiksime öelda, et pärast koolitust ei mõtle koolilõpetaja ekslikult koerale, vaid mõtleb tõepoolest rebasele või koerale. Loodusõpetajate vaenlase ähvardus tekib juhul, kui üritatakse ühel või teisel viisil öelda, et see on sellepärast, et õpetaja tähendas õpilasele, et “X” tähendab koera, mitte “X” tähendab rebast või koera. Naturalismi ähvardav rikkumine seisneb õpetaja kavatsuste toetamises. Ka see on vastuväide, mis tuleb leida dokumendis Fodor (1984). Naturalismi ähvardav rikkumine seisneb õpetaja kavatsuste toetamises. Ka see on vastuväide, mis tuleb leida dokumendis Fodor (1984). Naturalismi ähvardav rikkumine seisneb õpetaja kavatsuste toetamises. Ka see on vastuväide, mis tuleb leida dokumendis Fodor (1984).
3.4 Asümmeetriline sõltuvuse teooria
Eelnevad katsed eristada sisu määravaid põhjuseid mitte sisu määravatest põhjustest, keskendudes taust- või piirtingimustele, mille puhul võib arvata, et eri tüüpi põhjused toimivad. Fodori asümmeetriline sõltuvuse teooria (ADT) on nendele lähenemisviisidele siiski julge alternatiiv. Ehkki Fodor (1987, 1990a, b, 1994) sisaldab arvukalt variatsioone teooria üksikasjade osas, on põhiidee, et sisu määrav põhjus on olulises mõttes põhiline, kus sisu mitte määravad põhjused pole põhilised. Põhimõte on see, et sisu mitte määravad põhjused sõltuvad sisu määravast põhjusest; sisu mitte määravaid põhjuseid poleks olemas, kui mitte sisu määravaid põhjuseid. Natuke tehnilisemalt öeldes on arvukalt seadusi, nagu näiteks Y1 põhjustab "X", "Y 2 põhjustab" X "," jne., Kuid ühtegi neist seadustest poleks olemas, kui poleks seadust, mis X põhjustab "X". Fakt, et seadused X põhjustavad X, ei sõltu samal viisil Y 1, Y 2, …, Y n seadustest, muudavad sõltuvuse asümmeetriliseks. Seega on seaduste vahel asümmeetriline sõltuvus. Intuitsiooniks on siin küsimus: "Millist looma nimetatakse" Fido "?" põhjustab esituse “X” esinemise ainult seetõttu, et koerad põhjustavad “X”. Rebaste esinemissagedused põhjustavad X-i juhtumeid ainult seetõttu, et rebased on eksinud koerte vastu ja koerad põhjustavad X-i.
Põhjusena mõistetakse tavaliselt ajalist mõõdet. Esmalt toimub sündmus C ja see sündmus C viib sündmuseni E. Seega, kui ADT-d nimetatakse mõnikord asümmeetriliseks põhjusliku sõltuvuse teooriaks, võib termin “põhjuslik” viidata diakroonilisele pildile, kus esiteks on X-X-i seadus, millest hiljem tulenevad erinevad Y-X-seadused. Selline diakrooniline tõlgendus tooks aga kaasa ADT lähenemisviisi vastunäidiseid. Fodor (1987) arutab seda võimalust. Mõelge Pavloviani ettevalmistamisele. Toit põhjustab koeral süljeeritust. Siis põhjustab kell koeral süljeerituse. On tõenäoline, et kelluke põhjustab süljeeritust ainult seetõttu, et toit põhjustab seda. Kuid süljevool tähendab vaevalt toitu. See võib loomulikult tähendada toidu olemasolu,kuid süljeeritus ei ole mõte ega mõtte sisu ning see pole küps ka vale semantilise märgistuse jaoks. Või võtke eksootilisem juhtum. Oletame, et tuleb rakendada koertele “X”, kuid ainult rebaste vaatluste abil. See oleks “õppimine” imelik juhtum, kuid kui asjad käiksid seda teed, ei tahaks, et “X” tähendaks rebast. Sellise vastuväite tõkestamiseks säilitab teooria X-X põhiseaduse ja Y-X mittepõhimõtteliste seaduste vahelise sünkroonsuse. Sõltuvus on selline, et kui rikkuda X-X seadust ajal t, siis rikuks see hetkega kõiki Y-X seadusi.aga kui asjad käiksid seda teed, ei tahaks, et “X” tähendaks rebast. Sellise vastuväite tõkestamiseks säilitab teooria X-X põhiseaduse ja Y-X mittepõhimõtteliste seaduste vahelise sünkroonsuse. Sõltuvus on selline, et kui rikkuda X-X seadust ajal t, siis rikuks see hetkega kõiki Y-X seadusi.aga kui asjad käiksid seda teed, ei tahaks, et “X” tähendaks rebast. Sellise vastuväite tõkestamiseks säilitab teooria X-X põhiseaduse ja Y-X mittepõhimõtteliste seaduste vahelise sünkroonsuse. Sõltuvus on selline, et kui rikkuda X-X seadust ajal t, siis rikuks see hetkega kõiki Y-X seadusi.
Seetõttu taandub ADT tuum. “X” tähendab X, kui
- "X-id põhjustavad" X-i "on seadus,
- Kõigi Y-de puhul, mis ei ole X-id, kui Ys qua Y-d põhjustavad tegelikult X-i, siis Y-põhjustavad X-id on asümmeetriliselt sõltuvad X-ist, mis põhjustab X-i,
- Sõltuvus punktis 2 on sünkroonne (mitte diakrooniline).
Näib, et see on õige mitu juhtumit. Põhjus, miks tekivad sellised küsimused nagu “Millist looma nimetatakse Fido?” või “Mis on Sheltie?” päästik “X”, mis tähendab koera, on see, et koerad on võimelised vallandama “X”. Rebased vallandavad ainult “X”, mis tähendab koera, sest koerad on võimelised neid vallandama. Pealegi näib, et see lahendab lahtiühendamise probleemi. Oletame, et meil on 'koerte põhjustatud X-i seadus' ja 'koerte või rebaste põhjustatud' X-i seadus. Kui rikutakse koerte põhjustatud X-i seadust, rikutakse sellega koerte või rebaste põhjustatud X-seadust, kuna koerte või rebaste põhjustatud X-märgi põhjuseks on ainult see, et koerad seda teevad. Pealegi, kui rikutakse koerte või rebaste põhjustatud X-i seadust, ei rikuta sellega koerte-X-i seadust, kuna X-ide tekitamiseks võib piisata ainult koertest. Niisiis, koerte või rebaste põhjustatud X-i seadus sõltub "koerte põhjustatud X-i" seadusest, kuid mitte vastupidi. Seaduste asümmeetriline sõltuvus annab õigeid tulemusi.[9]
3.4.1 Vastuväited ADT-le
Adams ja Aizawa (1994) mainivad olulist põhjuste klassi, mida ADT ei näi käsitlevat, nimelt “mittepsühholoogilisi sekkumisi”. Oleme kõik eeldanud, et X on mingi ajusündmus, näiteks mõnede neuronite tulistamine. Kuid on usutav, et mõned sekkumised, näiteks annus hallutsinogeeni või võib-olla mõned hoolikalt paigutatud mikroelektroodid, võivad selliseid ajuüritusi esile kutsuda, lisaks nende ajusündmuste seotusele välismaailma muude sündmustega. Kui põhimõtteliselt on kõik ajusündmused nii kunstlikult indutseeritavad, siis näib, et kõigi oletatavate vaimsete representatsioonide jaoks kehtivad mõned seadused, näiteks "mikroelektroodid põhjustavad" X ", mis ei sõltu sellistest seadustest nagu "koerad põhjustavad" X”s.” Kui see on nii, siis ADT teine tingimus oleks harva või mitte kunagi täidetud,nii et teoorial ei oleks tegeliku kognitiivse teadusliku praktika jaoks vähe tähtsust.
Fodor (1990a) käsitleb väljakutseid, mis tekivad seoses asjaoluga, et objektide tajumine hõlmab põhjuslikke vahendajaid. Oletame, et on olemas koera X-seadus, mida vahendavad täielikult sensoorsed mehhanismid. Tegelikult oletagem ebareaalselt, et koera X-seadust vahendab üks ja sama visuaalne sensoorse projektsioon. Teisisõnu, laske koerte “X” seadust vahendada koera-koera sp seaduse ja koera sp - “X” seaduse kombinatsioonil. Nendel tingimustel näib, et “X” tähendab pigem koera kui sp. Tingimus 1 on täidetud, kuna on olemas koerte sp - „X” seadus. Tingimus (2) on täidetud, sest kui üks koer murraks sp- X-seadusega rikutakse sellega koera-X-seadust (st sõltuvad ühest seadusest teineteisest) ja koera-X-seadusega ei rikuta tingimata koera sp - „X” seadus (st sõltuvus ei ole sümmeetriline). Sõltuvus on asümmeetriline, kuna võib rikkuda koera “X” seadust, rikkudes koera-koera sp- seadust (muutes koera väljanägemist), rikkumata seejuures koera sp - “X” seadust. Lõpuks on tingimus 3 täidetud, kuna koerte „X” seaduse sõltuvus koera sp - „X” seadusest on sünkrooniline.
Eelnev sensoorsete projektsioonide probleemi versioon tugineb ebareaalsele eeldusele, et koera X-seadust vahendab üks nägemismeeleline projektsioon. Eelduse leevendamine ei lahenda mitte niivõrd probleemi, vaid muudab seda. Niisiis, võtke realistlikum eeldus, et koera “X” seadust toetatakse suure hulga koerte sensoorse projektsiooni seaduste ja suure hulga koera sp- “X” seadused. Esimeses komplektis on seadused, mis seovad koeri võrkkesta stimulatsiooni konkreetsete mustritega, seadused, mis seovad koeri teatud akustilise stimulatsiooni mustritega jne. Teises komplektis on teatud psühholoogilised seadused, mis seovad võrkkesta ergutamise kindlaid mustreid X-iga, teatud psühholoogilised seadused, mis ühendavad teatud akustilise stimulatsiooni mustrid X-iga jne. Sellises olukorras ähvardab puududa “põhiseadus” ega seadus, millest kõik muud seadused asümmeetriliselt sõltuvad. Kui rikutakse koera „X” seadust, ei riku see ühtegi sensoorse projektsiooni „X” seadust, kuna seda saab rikkuda kõigi koerte sensoorse projektsiooni seaduste lahustamisega. Kui aga mõni konkreetse koera sp- „X” seadused, nt üks, mis ühendab konkreetse koerakuju visuaalse välimuse tähega „X”, ei rikuta sellega koera „X” seadust. Muud sensoorsed projektsioonid võivad säilitada koera X seadust. Lisaks ei riku seadustiku rikkumine, mis seob konkreetset koerliku pilgu tähega „X”, seadust, mis seob konkreetse koerakuju heli tähega „X”. Ilma „põhiseaduse”ta pole ADT tingimustel mingit tähendust. Lisaks näib ADT rakendatavus olevat dramaatiliselt vähenenud, kuivõrd seoseid vaimsete representatsioonide ja omaduste vahel vahendavad sensoorsed projektsioonid.
Veel üks probleem tekib üksuste või liikide puhul, mida ei saa eristada. Seda probleemi on arutanud muu hulgas Adams ja Aizawa (1994) ning kaudselt ka McLaughlin (1991). Ühe näitena võta aeg, mil kaks mineraali, jadeiit ja nefriit, olid keemiliselt eristamatud ja arvati mõlemad olevat nefriit. Teise võimalusena võiks pöörduda H 2 pooleO ja XYZ (filosoofiliste mõttekatsete värk, kaksikkuldsetest maadest leitud sarnane vesi). Olgu X = jadeiit ja Y = nefriit ning olgu seadused 'jadeiit põhjustab' X '' ja 'nephrite põhjustab' X ''. Kas “X” võib tähendada jadeiti? Ei. Tingimus 1 on täidetud, kuna see on seadus, mis ütleb, et 'jadeiit põhjustab' X '. Tingimus 3 on täidetud, kuna jadeiit-X-seaduse rikkumine rikub kohe nefriit-X-seadust. Kui jadeiit ei saa käivitada "X", siis ei saa ka nefriit, kuna need kaks pole eristatavad. See tähendab, et "nefriitide põhjuste" X "seadus on sünkroonselt sõltuv" jadeiitide põhjuste "X-seadusest. Probleem tekib tingimusega 2. Jadeiit-X-i seaduse rikkumine rikub seeläbi nefriit-X-seadust, kuid nefriit-X-seadust rikkudes rikutakse ka nederiit-X-seadust. Tingimust 2 ei saa täita,kuna jadeiit-X-seaduse ja nephrite-X-seaduse vahel on sümmeetriline sõltuvus. Põhjenduse võrdsuse järgi ei saa „X” tähendada nefriiti. Niisiis, kas "X" võib tähendada jade? Ei. Nagu varem, võisid tingimused 1 ja 3 olla täidetud, kuna võib olla nefriidiseadus ja X jadeiitseadus X ja nefriitseadus X võivad sellest sünkroonselt sõltuda. Probleem on taas tingimusega (2). Eeldatavasti rikub nefriitide “X” seadust jadeiitide “X” ja nefriitide “X” seadused, kuid kummagi rikkumine rikub nefriitide “X” seaduse. Probleem on jällegi sümmeetrilistes sõltuvustes.kuna seal võiks olla nefriidist “X” seadus ja jadeiitist “X” ja nefriidi “X” seadus võiks sellest sünkroonselt sõltuda. Probleem on taas tingimusega (2). Eeldatavasti rikub nefriitide “X” seadust jadeiitide “X” ja nefriitide “X” seadused, kuid kummagi rikkumine rikub nefriitide “X” seaduse. Probleem on jällegi sümmeetrilistes sõltuvustes.kuna seal võiks olla nefriidist “X” seadus ja jadeiitist “X” ja nefriidi “X” seadus võiks sellest sünkroonselt sõltuda. Probleem on taas tingimusega (2). Eeldatavasti rikub nefriitide “X” seadust jadeiitide “X” ja nefriitide “X” seadused, kuid kummagi rikkumine rikub nefriitide “X” seaduse. Probleem on jällegi sümmeetrilistes sõltuvustes.
Siin on probleem, mille leidsime varem koos teiste põhjuspõhiste teooriatega. Vaatamata ADT-meetodi aluseks olevale julgele uuele ideele sisu mitte määravate põhjuste eraldamiseks, näib ka see varitsevat looduslikult vastuvõetamatuid eeldusi. Nagu kõik mentaalse sisu põhjuslikud teooriad, peaksid asümmeetrilised põhjuslikud sõltuvused olema aluseks, millele tähendus luuakse; sõltuvused ei pea iseenesest olema tähenduse toode või kõrvalprodukt. Kuid ADT näib rikkuvat seda põhjuslike teooriate naturalistlikku eeltingimust. (Sellist vastuväidet võib leida artiklitest Seager (1993), Adams & Aizawa (1994), (1994b), Wallis (1995) ja Gibson (1996). Y-d peaksid X-i põhjustama ainult seetõttu, et X-id seda teevad, ja see ei tohi olla põhjustatud X-ide semantilistest faktidest. Niisiis,Milline mehhanism tooks süntaktilise elemendiga „X” seotud asümmeetrilisi sõltuvusi? Tegelikult, miks ei suudaks paljud asjad lisaks X-dele põhjustada X-i, täiesti sõltumata sellest, et X-id seda teevad? X-ide kiirendamine ajus on näiteks mõned neurokeemiliste sündmuste kogum. Peavad olema looduslikud põhjused, mis võivad ajus selliseid sündmusi põhjustada mitmesugustel asjaoludel. Miks suudaksid rebased maakeras neurokeemilisi X-sündmusi põhjustada ainult seetõttu, et koerad suudavad? Võib tekkida kiusatus täheldada, et “X” tähendab koera, “Y” tähendab rebast, me seostame rebaseid koertega ja seetõttu põhjustavad rebased “X” ainult seetõttu, et koerad põhjustavad “X”. Me ei seostaks rebaseid X-iga, kui me ei seostaks X-i koertega ja rebaseid koertega. See vastus agahõlmab asümmeetriliste põhjuslike sõltuvuste tuletamist tähendustest, mis rikub naturalisatsiooni projekti taustal põhinevat eeldust. Kui selliseid asümmeetrilisi sõltuvusi pole paremini lahti seletatud, võib juhtuda, et teooria on valesti püütud neile tähendusele tugineda.
3.5 Parim testi teooria
Suhteliselt uuem põhjuslik teooria on Robert Ruperti (1999) parim testteooria (BTT) looduslike lahterminite tähenduste jaoks. Erinevalt enamikust põhjuslikest teooriatest on selle käsitlusala piiratud ainult looduslike liikide ja looduslike liikide mõistetega. Selle piirangu tähistamiseks laseme tähistatud liikidel tähistada K-d, mitte meie tavalist X-i.
Parim testi teooria: kui subjektil S puudub X-i suhtes pikendusi kinnitav kavatsus ja „X” on S mõttekeeles aatomi looduslikku laadi termin (st mitte kahe või enama muu loodusliku laadi termini ühend), siis „X” laiendina on naturaalse liigi K liikmed ainult siis, kui K liikmed on S-is X-i tekitajad tõhusamad kui mis tahes muu loodusliku liigi liikmed.
Idee lühidalt öeldes tähendab “X” või viitab neile asjadele, mis on “X” kõige võimsamad stimulandid. See tähendab, et meil on vaja aru saada, mis on looduslikul liikmel X-ide tekitamiseks tõhusam kui teistel looduslikel liikidel. Vajame kontot, kuidas stiimuli jõudu mõõta. Seda võib seletada omamoodi elulooga.
|„X 1”||“X 2”||“X 3”||“X 4”||“X 5”|
|K 1||1||1||1|
|K 1||1||1||1|
|K 1||1||1|
|K 1||1||1||1|
|K 1||1||1||1|
|K 1||1||1|
|K 2||1|
|K 2||1|
|K 2||1||1|
|K 3||1|
|K 3||1|
|K 3||1|
|K 3||1|
Joonis 1. Arvutustabeli elulugu
Vaatleme organismi S, et (a) põhjuslikult seostub kolme erinevat looduslikku liiki, K 1 -K 3 oma keskkonda ja (b) on keele mõtte viie terminid "X 1 " - "X 5 ". Edasine oletame, et iga kord S seostub üksikisikule edasi K i see põhjustab ilmnemisega ühe või mitme "X 1 " - "X 5 ". Seejärel saame luua S jaoks omamoodi “arvutustabeliblogi” või “vaimse aktiivsuse logi”, kus iga veeru “X 1” - “X 5” jaoks on veerg ja rida iga juhtumi jaoks, milles K liige 1 -K 3 põhjustab ühe või mitme juhtumeid "X 1 " - "X5”. Iga mentaalne esitus “X i”, mille K i käivitab, saab veerus tähe “1”. Seega võib ühe arvutustabeli elulugu välja näha nagu joonisel 1.
Selle määratlemiseks, mida antud termin „X i “tähendab, leiame K i, mis on kõige tõhusam „X i “tekitamiseks. Seda saab arvutada S biograafia põhjal. Iga K i ja “X i” jaoks arvutame välja sageduse, millega K i käivitab “X i”. „X 1” on märgiks neli kuuest, millega K 1 on kokku puutunud, kolm korda kolmest, kui K 2, ja üks neljast korrast, kui K 3. “X i” tähendab K i, millel on kõrgeim proovi sagedus. Seega tähendab antud juhul “X 1” K2. Kui BTT väidab, et “X i” tähendab K i, mis on “X” kõige võimsam stimulant, siis see ei tähenda, et “X” tähendab “X” kõige tavalisemat stimulanti. Meie arvutustabelite biograafias on K 1 „X 1” kõige tavalisem stimulant, kuna see käivitab neli korda „X 1”, kus K 2 käivitab selle ainult kolm korda ja K 3 ainult ühe korra. Sellepärast tähendab BTT kohaselt “X 1” K 2, mitte K 1 või K 3.
Kuidas BTT meie testijuhtumite valikut haldab? Mõelge kõigepealt disjunktsiooniprobleemi standardvormile, mis tähendab, et “X” tähendab koer, mitte koer või rebane-pimedal-pimedal-öösel-kaugusel. Kuna viimane pole ilmselt loomulik tüüp, ei saa "X" seda tähendada. [10] Lisaks tähistab „X” pigem koer kui rebane, sest ainsad arvukad rebased, kellega S kokku puutub, võivad vallandada „X 1”, on pimedatel öödel kaugemalt, kus koerad vallandavad „X” järjekindlamalt laiem tingimuste valik.
Kuidas lahendab BTT sellist aju sekkumise ilmset probleemi nagu LSD, mikroelektroodid või ajukasvajad? Vastus on mitmetahuline. Nendest juhtumitest suurema osa nõelamise kiireim meetod on märkida, et enamasti ei esine neid enamiku inimeste puhul. Parima testi teooria tugineb isiklikele elulugudele, kus põhjusliku efektiivsuse täpsustamiseks kasutatakse ainult vaimseid esindusi käivitavate liikide tegelikke juhtumeid. Vastuoluline tõde, et kui tegemist oleks stimuleeriva mikroelektroodiga, mida rakendatakse näiteks konkreetsele neuronile, annaks see täiesti usaldusväärselt X-märgi, pole teooria jaoks oluline. Niisiis, kõigi nende inimeste jaoks, kes ei võta LSD-d, nende aju pole sisestatud mikroelektroode, neil pole ajukasvajaid jne, on sellised kontrafaktuaalsed võimalused ebaolulised. Teine kaitseliin „ajuvastaste sekkumiste” vastu kutsub üles piirduma looduslike liikidega. BTT võib mikroelektroodid kõrvale jätta, kuna need ei ole looduslikud. Võib-olla on ajukasvajad; võibolla mitte. Kahjuks on LSD siiski väga tugev kandidaat loodusliku keemilise koostise saamiseks. Siiski pole BTT-l kolmandat kaitseliini nende juhtumite lahendamiseks. Võib arvata, et LSD ja ajukasvajad toimivad ajule üsna hajusalt. Mõnikord vallandab LSD annus “XSiiski pole BTT-l kolmandat kaitseliini nende juhtumite lahendamiseks. Võib arvata, et LSD ja ajukasvajad toimivad ajule üsna hajusalt. Mõnikord vallandab LSD annus “XSiiski pole BTT-l kolmandat kaitseliini nende juhtumite lahendamiseks. Võib arvata, et LSD ja ajukasvajad toimivad ajule üsna hajusalt. Mõnikord vallandab LSD annus “Xi”, teisel korral vallandab see“X j”ja teisel korral“X k”. Seejärel võiks teha ettepaneku, et kui kõik need episoodid LSD-ga kokku loendada, ei tegutse ükski neist piisavalt sageli näiteks X- i korral, et see tähendaks LSD-d, mitte näiteks koera. See on omamoodi strateegia, millele Rupert tugineb, et hoida vaimsed sümbolid kõikjal esinevate, kuid mittespetsiifiliste põhjuste, näiteks südame all. Süda võib põhjuslikult kaasa aidata X 1-le, kuid see aitab kaasa ka paljudele teistele X X- idele, nii et süda ei osutu “X 1” kõige tõhusamaks põhjustajaks.
Aga küsimused? Arvatavasti loetakse küsimused kategooriana keeleliselt looduslikeks näideteks. Lisaks arvestatakse ka konkreetseid lauseid. Seega on BTT-i piiramisest looduslikele liikidele siin vähe kasu. Mis saab põhjuslikust tõhususest? Näib, et paljud laused kutsuvad esile mitmesuguseid võimalikke vastuseid. Vastuseks küsimusele “Ma käisin eelmisel nädalal loomaaias” võis S mõelda lõvide, tiigrite, karu, kaelkirjakute, ahvide ja paljude muude looduslike liikide peale. Kuid küsimus: "Mis loom läheb" oin, oin "?" - võib-olla on "Motherese" -is lausutud selgelt ja tahtlikult, nii et see oleks lapsele hõlpsasti arusaadav -, on sea mõtete genereerimisel üsna tõhus. Lisaks võiks see olla tõhusam kui tegelikud sead, kuna lapsel võib selle küsimusega olla rohkem kogemusi kui tegelike sigadega,sageli ei saa aru, et tegelikud sead on sead. Sellistes olukordades tähendaks „siga” pigem „mis loom läheb“oin, oin”?”, Kui siga. Seega näib, et on olemas juhtumeid, kus BTT võib prima facie teha ebakorrektseid sisumääranguid.
Mis saab lõpuks looduslike proksimaalsetest projektsioonidest? Üheks usutavaks jooneks võib olla väide, et looduslike liikide proksimaalsed projektsioonid ei ole iseenesest looduslikud, seega jäetakse need teooria kohaldamisalast automaatselt välja. See usutav rida võib siiski olla ainus saadaolev rida. Arvatavasti on S-i elu jooksul koerad ainus viis põhjustada X-i põhjuslike vahendajatena koerte ja X-i vahel. Seega on iga episood, milles koer põhjustab X-i, ka episood, milles koera sensoorsed projektsioonid põhjustavad X-i. Nii et koera efektiivsus X-i korral ei saa olla suurem kui koerte sensoorsete projektsioonide efektiivsus. Ja kui on võimalik, et on olemas koera sensoorsed projektsioonid ilma tegeliku koerata, siis oleks projektsioonide efektiivsus suurem kui koerte efektiivsus. Niisiis,“X” ei saa tähendada koera. Kuid see probleem ei kahjusta tingimata BTT-d.
Kuna BTT ei ole kirjanduses kriitilist tagasisidet saanud, ei pühenda me sellele vastuväidete jaotist. Selle asemel jätame piisavalt hästi üksi oma mõneti spekulatiivse käsitlusega, kuidas BTT saaks hakkama meie tuttavate testjuhtumitega. Üldine tulemus on see, et tegeliku põhjusliku tõhususe kombinatsioon inimese elu jooksul koos looduslike liikidega piiramisega pakub üllatavalt rikkalikku viisi mõne pikaajalise probleemiga tegelemiseks.
4. Vaimse sisu põhjuslike teooriate üldised vastuväited
Eelmises osas vaatlesime küsimusi, mis seisavad silmitsi filosoofiga, kes üritab välja töötada vaimse sisu põhjusliku teooria üksikasju. Seetõttu võivad need küsimused olla põhjuslike teooriate sisesed. Selles osas vaatame siiski üle mõned vastuväited, mis on esitatud vaimse sisu põhjusliku teooria ideele. Selliseid vastuväiteid võib tõlgendada vaimse sisu põhjusliku teooria väljatöötamise projekti välise projektina. Mõned neist on põhjuspõhiste teooriatega üheaegsed ja neid on kirjanduses käsitletud, kuid mõned neist on suhteliselt hiljutised ja neid pole kirjanduses arutatud. Esimesed vastuväited, mida on käsitletud punktides 4.1–4.4, lükkavad ühel või teisel moel vastu ideele, et kogu sisu võiks selgitada põhjusliku teooriaga apelleerimise teel,kuid jätke lahtiseks võimalus, et üks või teine põhjuslik teooria võib anda tähenduse jaoks piisavad tingimused. Viimased, punktides 4.5–4.6 käsitletud vastuväited vaidlustavad põhjuslike teooriate võimaluse pakkuda vaimse sisuga ühtlasi piisavaid tingimusi.
4.1 Loogiliste ja matemaatiliste suhete jaoks põhjuspõhiste teooriad ei tööta
Võib arvata, et matemaatilisi või loogilisi seoseid tähistavate mõistete tähendusi ei saa põhjuspõhjuse teooria abil käsitleda. Kuidas saaks sümboli „+” mentaalne versioon olla põhjuslikult ühendatud liitmisfunktsiooniga? Kuidas saaks loogilise sümboli „¬” mentaalset versiooni põhjuslikult ühendada eitusfunktsiooniga? Liitmisfunktsioon ja eitusfunktsioon on abstraktsed objektid. Selle probleemi vältimiseks nõustuvad põhjuslikud teooriad ja väidavad, et nende tingimused on lihtsalt piisavad tähenduse tingimused. Kui objekt vastab tingimustele, siis see objekt kannab tähendust. Kuid tingimused ei ole tähenduse jaoks vajalikud, nii et abstraktsete objektide kujutised saavad tähenduse mõnel muul viisil. Võib-olla kontseptuaalse rolli semantika, kus terminite tähendused määratletakse teiste terminite tähendustega,võiks panna neid teisi teooriaid töötama.
4.2 Põhjuslikkuse teooriad ei tööta vabal terminil
Veel üks potentsiaalsete probleemjuhtumite klass on vabu termineid. Nii võivad inimesed mõelda näiteks ükssarvikutele, noorte purskkaevudele või planeedile Vulcan. Selliseid juhtumeid käsitletakse muu hulgas Stampe'is (1977) ja Fodoris (1990a). Need asjad oleksid füüsilised objektid, kui nad oleksid olemas, kuid neid pole, seega ei saa nendega põhjuslikus seoses suhelda. Põhimõtteliselt võiks öelda, et mõtted selliste asjade kohta ei ole põhjuslike teooriate vastanäited, kuna põhjuslikud teooriad on mõeldud üksnes tähenduse piisavuse tingimuste pakkumiseks. Kuid põhimõtteliselt näib see vastus olevat ad hoc. Seda ei õigusta näiteks asjaolu, et need välistatud tähendused hõlmavad abstraktseid objekte. Siin on siiski mitmeid võimalusi, mida võiks siin uurida.
Üks strateegia oleks pöörduda vaimse sisu põhjusliku teooria põhilise ontoloogia poole. Siin võib nomoloogilistel suhetel põhinev teooria olla parem kui versioon, mis põhineb üksikisikute vahelistel põhjuslikel seostel. Võib öelda, et olemas võib olla ükssarviku - ükssarviku seadus, isegi kui tegelikke ükssarvi pole. See lugu laguneks aga indiviidide, näiteks oletatava planeedi Vulcan, vaimsete representatsioonide jaoks. Pole ühtegi seadust, mis ühendaks vaimse esindatuse indiviidiga; seadused on omaduste vahelised suhted.
Teine strateegia oleks pakkuda välja, et mõned mõttesümbolid on keerukad ja võivad laguneda tähenduslikeks primitiivseteks koostisosadeks. Siis võiks lubada, et „X” on mingi lühend sõnadest „Y1”, „Y2” ja „Y3” või nende loogiline konstrueerimine või defineerimine sõnadega „Y1”, „Y2” ja „Y3” ning et põhjusliku teooria kehtib „Y1”, „ Y2”ja“Y3”. Nii võib näiteks olla mõte ükssarvist, kuid selle asemel, et omada ühte ükssarvikut, on olemas veel üks kujutis, mis koosneb hobuse kujutisest, sarve kujutisest ja omavahelise suhte kujutamisest. hobune ja sarv. “Hobusel”, “sarvil” ja “valdusel” võivad olla sisuna koheseid omadusi.
4.3 Põhjuslikkuse teooriad fenomenaalse tahtlikkuse korral ei toimi
Horgan ja Tienson (2002) vaidlustavad selle, mida nad kirjeldavad kui “tugevaid eksternistlikke teooriaid”, mis väidavad, et põhjuslikud seosed on sisu jaoks vajalikud. Nad väidavad esiteks, et vaimne elu hõlmab palju tahtlikku sisu, mille moodustab üksnes fenomenoloogia. Tajutavad seisundid, näiteks punase õuna nägemine, on tahtlikud. Nad räägivad õuntest. Uskudes, et Mersenne'i primaare on rohkem kui 10, ja loodetakse leida uus Mersenne'i praim, on ka tahtlikud riigid, antud juhul Mersenne'i primaadid. Kuid kõigil neil tahtlikel olekutel on fenomenoloogia - see on selline olek nendes olekutes. On midagi, mis sarnaneb punase õuna nägemisega, miski, mis erineb sellest, et uskuda on rohkem kui 10 Mersenne'i primaati, ja midagi muud, mis ikkagi on, nagu loota avastada uus Mersenne'i prill. Horgan ja Tienson väidavad, et võib olla fenomenoloogilisi duplikaate - kaks isikut, kellel on täpselt sama fenomenoloogia. Eeldame nende duplikaatide kohta ainult seda, et need on fenomenoloogilised duplikaadid. Sellises olukorras võib olla neutraalne, kui suur osa nende fenomenoloogilistest kogemustest on veridikaalseid ja kui palju illusoorseid. Niisiis, võib olla neutraalne selles osas, kas duplikaat näeb punast õuna või mitte, või kas tõesti on rohkem kui 10 Mersenne'i praimu. See viitab sellele, et eksisteerib teatud tahtlikkus - mida jagavad duplikaadid -, mis on puhtalt fenomenoloogiline. Teiseks väidavad Horgan ja Tienson, et fenomenoloogia sõltub põhimõtteliselt ainult kitsastest teguritest. Nad täheldavad, et kogemusi põhjustavad või vallandavad sageli keskkonnas toimuvad sündmused,kuid et need keskkonnapõhjused on ainult põhjuslike ahelate osad, mis viivad fenomenoloogiasse ise. Need ei kujuta endast seda fenomenoloogiat. Riigid, mis moodustavad fenomenoloogia või tagavad sellele fenomenoloogia, ei ole keskkonda tagasi viiva põhjusliku ahela elemendid. Kui me ühendame nende kahe argumendi järeldused, saame Horgani ja Tiensoni peamise argumendi mis tahes põhjusliku teooria vastu, mis väitaks, et põhjuslikud seosed on sisu jaoks vajalikud.saame Horgani ja Tiensoni peamise argumendi igasuguse põhjusliku teooria vastu, mis väidaks, et põhjuslikud seosed on sisu jaoks vajalikud.saame Horgani ja Tiensoni peamise argumendi igasuguse põhjusliku teooria vastu, mis väidaks, et põhjuslikud seosed on sisu jaoks vajalikud.
P1. On tahtlik sisu, mille moodustab üksnes fenomenoloogia.
P2. Fenomenoloogia koosneb ainult kitsastest teguritest.
Seetõttu
C. On tahtlik sisu, mille moodustavad ainult kitsad tegurid.
Seega on põhimõtteliselt eksitud põhjuslike teooriate versioonides, mis eeldavad, et kogu sisu peab põhinema põhjuslikel seostel. Nende põhjuslike teooriate versioonide puhul, mis pakuvad ainult semantilise sisu piisavuse tingimusi, võidakse Horgani ja Tiensoni argumendiga seostada põhjuslike teooriate ulatuse konkreetne piirang, nimelt et põhjuslikud teooriad ei tööta moodustatud tahtliku sisu korral ainuüksi fenomenoloogia poolt.
Selle argumendi suhteliselt tuttav väljakutse võib leida fenomenoloogiliste omaduste teatavate representatiivsete teooriate kohta. (Vt näiteks Dretske (1988) ja Tye (1997).) Nende vaadete kohaselt tuleneb vaimse seisundi fenomenoloogia selle riigi esindusomadustest, kuid esindusomadused määravad välised tegurid, näiteks keskkond keskkonnas. mille organism leiab ise. Seega seavad sellised esindajate teooriad kahtluse alla Horgani eelduse P2 ja Tiensoni argumendi.
4.4 Põhjususteooriad ei tööta teatud refleksiivsete mõtete puhul
Buras (2009) esitas veel ühe argumendi, mida võib-olla kõige paremini peetakse uueks põhjuseks arvata, et vaimse esindatuse põhjuslikud teooriad pakuvad üksnes tähenduse piisavuse tingimusi. See argument algab eeldusega, et mõned vaimsed seisundid on seotud nende endiga. Selle väite motiveerimiseks märgib Buras, et mõned laused räägivad iseenda kohta. Niisiis, analoogia põhjal fraasiga "See lause on vale", mis kehtib iseenda kohta, võiks arvata, et on olemas mõte "See mõte on vale", mis kehtib ka tema enda kohta. Või kuidas oleks: “See mõte realiseerub ajukoes” või “Selle mõtte põhjustas LSD”? Need näivad olevat nende enda kohta. Burase teine eeldus on, et miski pole iseenesest põhjus. Niisiis, “see mõte on vale” on enda kohta, kuid seda ei saanud iseenesest põhjustada. Niisiis,lause "see mõte on vale" ei saa tähendada, et see ise on vale, kuna "see mõte on vale" on põhjustatud vale olemusest. Niisiis, “see mõte on vale” peab oma tähenduse saama muul viisil. See peab saama oma tähenduse mõnel muul tähenduse omandamise tingimusel.
See pole aga täpselt see, kuidas Buras oma väidet arendab. Esiteks käsitleb ta vaimse sisu põhjuslikke teooriaid nii, et kui "X" tähendab X, siis X põhjustab "X". (Vrd Buras, 2009, lk 118). Ta mainib, et seda toetavad Stampe (1977), Dretske (1988) ja Fodor (1987). Kuid Stampe, Dretske ja Fodor sõnastavad oma teooriad selgesõnaliselt piisavuse tingimuste osas, nii et (umbes) tähendab X X, kui Xs põhjustab X, jne (vt nt Stampe (1977), lk 82–3, Dretske (1988), lk 52 ja Fodor (187), lk 100). Teiseks näib, et Buras teeb järelduse, mis on risti vastupidine vaimse sisu põhjuslike teooriate tõele või valele. Ta alustab oma ettekannet oma argumendi muljetavaldavalt lühikese avaldusega.
Mõned vaimsed seisundid on seotud nende endiga. Miski pole iseenesest põhjus. Nii et mõned vaimsed seisundid ei ole seotud nende põhjustega; need käsitlevad asju, mis erinevad nende põhjustest (Buras, 2009, lk 117).
Põhjuspõhine teoreetik võib tunnistada, et mõned vaimsed seisundid ei seisne nende põhjustes, kuna mõned seisundid on mõtted ja mõtted tähendavad seda, mida nad teevad, näiteks vaimsete lausete tähenduste alusel. Need vaimsed laused võivad tähendada seda, mida nad teevad primitiivsete vaimsete representatsioonide tähenduste põhjal (mis võib tähendada või mitte tähendada seda, mida nad teevad põhjusliku tähendusteooria alusel) ja seda, kuidas need primitiivsed mentaalsed esitused kokku pannakse. Nagu punktis 2 mainitud, on selline süntaktiliselt ja semantiliselt kombinatoorne mõttekeel põhjuspõhjusteooriate tuttav taustaline eeldus. Järeldus, mida Buras võib selle asemel soovida, on see, et on olemas mõned mõtted, mis ei tähenda, mida nad teevad, lähtudes sellest, mis neid põhjustab. Nii et mõne väikese muudatuse kauduvõib mõista, et Buras esitab selgituse vaimse sisu põhjuslike teooriate ulatuse kohta või esitab väljakutse põhjuslike teooriate eriti tugevale versioonile - versioonile, mis võtab neid kui tähenduse vajaliku tingimuse.
4.5 Usaldusväärse valeekspertiisi korral põhjuspõhiste teooriad ei tööta
Nagu eespool märgitud, on vaimse sisu põhjuslike teooriate üheks keskseks väljakutseks eristada „tuuma” sisu määravat põhjuslikku seost lehmade ja „lehma” vahel ja „perifeerset” sisu mitte määravat põhjuslikku seost, hobuste ja lehma vahel. Usaldusväärse valeandmete esitamise juhtumid on representatsioonid, mis alati eksitavad samal viisil. Sellistel juhtudel väidetavalt puudub sisuline sisu määrav põhjuslik seos; puuduvad X-id, millega X on põhjuslikult ühendatud. Selle asemel on ainult "perifeersed" põhjuslikud seosed. Mendelovici (2013) soovitab pärast Hohmani (2002) arutelu, et värvide kujutised võivad olla sellised. [11]Värviline antirealism, mille kohaselt maailmas pole värve, näib olevat pühendunud arvamusele, et värvide esindatust ei põhjusta värvid maailmas. Värvikujutisi võib usaldusväärselt kinnitada midagi maailmas, kuid mitte värvid, mis maailmas on.
Mõnel juhul pakuvad usaldusväärsed valeandmete esitamine mõne tuttava sisu määramise probleemi. Proovige kasutada normaalseid tingimusi, et eristada sisu määravaid põhjuseid ja mitte sisu määravaid põhjuseid. Isegi normaalsetes tingimustes ei põhjusta värvide esindatust värvid, vaid näiteks pinnapeegeldused teatud valgustingimustes, just nii, et isegi tavalistes tingimustes ei põhjusta lehma esindatust mõnikord lehmad, vaid näiteks selline küsimus nagu: „Millist looma nimetatakse mõnikord“Bessie”?” Võtke asümmeetrilise sõltuvuse teooria versioon. Selle värviterminites kasutatud teooria põhjalvõib tunduda, et ei ole punasest punaseks seadust, millest kõik muud seadused sõltuksid enam-vähem samal viisil, nagu võib tunduda, et ei ole ükssarvast - ükssarvani seadust, millest kõik muud seadused sõltuksid. (Vrd Fodor (1987, lk 163–4) ja (1990, lk 100–1)).
Erinevalt tuttavamatest juhtumitest ei väida Mendelovici (2013), et selliseid problemaatilisi juhtumeid tegelikult oleks. Argument ei ole see, et usaldusväärse valeandmete esitamise juhtumeid on tegelikult, vaid pelgalt see, et usaldusväärsed valeandmete esitamine on võimalik ja et sellest piisab, et tekitada probleeme vaimse esindatuse põhjuslike teooriate jaoks. Üks probleemidest tuleneb vajadusest psühholoogilise seletuse järele. Olgu mentaalne esitus „X” sisemiselt raske. Selline esitus on valesti esitatud, kuna sellist omadust olla sisuliselt raske pole. Selline eksitamine on sellegipoolest usaldusväärne (st järjekindel), kuna seda viitavad järjekindlalt kõik samalaadsed asjad maa peal. Kuid on näha, kuidas X-i kasutav agent võiks teha mõistliku, kuid ekslikujäreldada järeldust, et objekti, mis põhjustab maakeral X-tähe, oleks Kuul raske tõsta. Sellise seletusmudeli võimaldamiseks peab Mendelovici väitel põhjuslik teoreetik võimaldama usaldusväärse valeandmete esitamist. Sellised seletusmustrid ei tohiks välistada teooriat selle kohta, mis on mentaalsed representatsioonid. Teine omamoodi probleem tuleneb ideest, et kui tähendusteooria ei võimalda usaldusväärset eksitamist, vaid nõuab X-i ja X-i vahelist seost, siis tähendaks see pühendumist X-i realistlikule metafüüsikale. Ehkki realismil võib olla häid põhjuseid, ei näi sisuteooria vajadused neile sobivat allikat.põhjuslik teoreetik peab võimaldama usaldusväärse valeandmete esitamist. Sellised seletusmustrid ei tohiks välistada teooriat selle kohta, mis on mentaalsed representatsioonid. Teine omamoodi probleem tuleneb ideest, et kui tähendusteooria ei võimalda usaldusväärset eksitamist, vaid nõuab X-i ja X-i vahelist seost, siis tähendaks see pühendumist X-i realistlikule metafüüsikale. Ehkki realismil võib olla häid põhjuseid, ei näi sisuteooria vajadused neile sobivat allikat.põhjuslik teoreetik peab võimaldama usaldusväärse valeandmete esitamist. Sellised seletusmustrid ei tohiks välistada teooriat selle kohta, mis on mentaalsed representatsioonid. Teine omamoodi probleem tuleneb ideest, et kui tähendusteooria ei võimalda usaldusväärset eksitamist, vaid nõuab X-i ja X-i vahelist seost, siis tähendaks see pühendumist X-i realistlikule metafüüsikale. Ehkki realismil võib olla häid põhjuseid, ei näi sisuteooria vajadused neile sobivat allikat.siis tähendaks see X-ide pühendumist realistlikule metafüüsikale. Ehkki realismil võib olla häid põhjuseid, ei näi sisuteooria vajadused neile sobivat allikat.siis tähendaks see X-ide pühendumist realistlikule metafüüsikale. Ehkki realismil võib olla häid põhjuseid, ei näi sisuteooria vajadused neile sobivat allikat.
Artiga, 2013 pakub Mendelovici usaldusväärse valeekspertiisi näidete taustal teleosemantiliste teooriate kaitset. Mõnda Artiga argumenti võiksid kasutada ka vaimse sisu põhjuslike teooriate pooldajad. Mendelovici (2016) vastab ajakirjale Artiga, 2013, pakkudes täpsustusi ja täiendavat kaitset arvamusele, et usaldusväärsed valed esitamine on vaimse sisu põhjuslike teooriate probleem.
4.6 Põhjususteooriad on vastuolus tajumise teooria vahendamisega
Cummins (1997) väidab, et vaimse sisu põhjuslikud teooriad ei sobi kokku tõsiasjaga, et füüsilise keskkonna objektide tajumist vahendab tavaliselt teooria. Tema argument kulgeb kahes etapis. Ühes etapis väidab ta, et põhjusliku teooria kohaselt peab iga primitiivse X-i jaoks olema mingi masin või mehhanism, mis vastutab X-ide tuvastamise eest. Kuid kuna piiratud seade, näiteks inimese aju, sisaldab ainult piiratud koguses materjali, saab see genereerida ainult piiratud arvu primitiivseid esitusi. Järgmisena täheldab ta, et mõte on produktiivne - et see võib põhimõtteliselt tekitada piiramatu arvu semantiliselt eristuvaid esitusi. See tähendab, et igale nendele eraldiseisvatele mõtetele vastava vaimsete esinduste kogumi genereerimiseksühel peab olema süntaktiliselt ja semantiliselt kombinatoorne mentaalse kujutamise süsteem, mis leitakse mõttekeeles (LOT). Täpsemalt öeldes peavad sellel vaimse esindatuse skeemil olema järgmised omadused:
- Sellel on piiratud arv semantiliselt primitiivseid avaldisi.
- Iga väljend on ühe või mitme primitiivse avalduse liitmine.
- Mis tahes keerulise avaldise sisu sõltub primitiivide sisust ja viisist, kuidas need primitiivid kogu avaldisesse sidusid.
Selle esimese etapi järeldus on see, et vaimse esindatuse põhjuslik teooria nõuab palju. Oma väite teises etapis täheldab Cummins, et paljude objektide puhul vahendab nende ettekujutust teooria. Seega peab koerte tajumine - et koerad põhjustaksid „koeri“- peab keegi teadma selliseid asju nagu see, et koertel on sabad, koertel on karusnahad ja koertel neli jalga. Kuid selleks, et teada, et koertel on sabad, karusnahad ja neli jalga, on vaja teatud komplekti vaimseid esindusi, nagu „saba”, „karusnahk”, „neli” ja „jalad”. Nüüd ilmneb probleem täielikult. Põhjuspõhiste teooriate kohaselt nõuab “X” kujutise olemasolu võimalust koeri tuvastada. Kuid koerte tuvastamise võime eeldab koerte teooriat. Kuid koerte teooria omamine eeldab juba vaimse esindatuse süsteemi LOT-süsteemi olemasolu. Vaimseid representatsioone ei saa genereerida, kui neid juba pole.[12]
4.7 Põhjususteooriad on vastuolus psühholoogiliste seaduste rakendamisega
Jason Bridges (2006) väidab, et informaalse semantika põhihüpotees on vastuolus mõttega, et psühholoogilised seadused pole põhilised. Nagu me just märkasime, võetakse põhjuslikel teooriatel sageli mõte pakkuda pelgalt piisavuse tingimusi. Oletame seetõttu, et piirame sobivalt põhjusliku teooria ulatust ja mõistame selle peamist hüpoteesi, väites, et kõik X-i sisuga X on usaldusväärselt põhjustatud X-ist (Bridges'i argumendi loogikas ei sõltu miski täiendav eeldab vaimse sisu oletatavat põhjuslikku teooriat, nii et lihtsuse huvides võiksime järgida Bridgeset, kui piirata tähelepanu sellele lihtsale versioonile.) Bridges soovitab, et vaimse sisu põhjusliku teooria põhinõue on põhiseaduse väitekiri. See täpsustab, mis moodustab tähendussideme (vähemalt mõnes piiratud valdkonnas). Seegakui küsida: "Miks on nii, et kõik X-i sisu X on usaldusväärselt põhjustatud X-ist?", on vastus laias laastus: "Just see, mida" X "omab, on X-i sisu". Sel viisil põhjustatud on see, millel on see tähendus. Niisiis, kui teooria kutsub esile sedalaadi konstitutiivse seose, on olemas selline konstitutiivne seletus. Niisiis, Bridges'i väite esimene eeldus on, et põhjuslikud teooriad määratlevad tähenduse ja usaldusväärse põhjusliku seose vahel konstitutiivse seose. Bridges'i väite esimene eeldus on, et põhjuslikud teooriad täpsustavad konstitutiivset seost tähenduse ja usaldusväärse põhjusliku seose vahel. Bridges'i väite esimene eeldus on, et põhjuslikud teooriad täpsustavad konstitutiivset seost tähenduse ja usaldusväärse põhjusliku seose vahel.
Järgmisena täheldas Bridges, et põhjuslikud teoreetikud väidavad, et oletatavat tõsiasja, et kõik X-id on usaldusväärselt põhjustatud X-ist, vahendavad mingisugused alusmehhanismid. Nii et X-id võivad koerad usaldusväärselt põhjustada osaliselt inimese nägemissüsteemi või kuulmissüsteemi vahendamise kaudu. Nägemisaparaat võib põhjuslikult ühendada koerte tekitatud teatud värvi- ja heledusmustrid X-iga. Mõneti teisiti võiks öelda, öeldes, et põhjusliku teoreetiku hüpoteetiline „X-id põhjustab“X-i seadust ei ole looduse põhi- või põhiseadus, vaid rakendatud seadus.
Bridgessi kolmas eeldus on põhimõte, mille järgi ta on peaaegu iseenesestmõistetav, kui ta on kord aru saanud. Kui me arutame argumendi moonutamise ohtu, võtame selle põhimõtte pisut lihtsustatud versiooni välja parema esmapilgul arusaamise Bridges'i argumendist:
(S) Kui see on tõepoolest põhiseaduslik väide, et kõik fs on gs, siis pole see rakendatud seadus, et kõik fs on gs.
Põhimõtte illustreerimiseks oletame, et me ütleme, et kuld on identne elemendiga, mille aatomnumber on 79, ja et kogu kuld on aatomnumbriga 79. Siis võiksime küsida: "Miks on nii, et kogu kullal on aatomnumber 79?" Vastus oleks: "Kuld on lihtsalt element, mille aatomnumber on 79." See oleks põhjalik seletus. (S) sõnul välistab see konstitutiivne seletus edasise mehhaanilise seletuse andmise, miks kullal on aatomnumber 79. Puudub mehhanism, mille abil kuld saaks aatomnumbri 79. Aatominumbri 79 omamine just muudab kulla kullaks.
Niisiis, siin on argument
P1. On tõsi, et tegemist on põhistava väitega, et kõik X-i sisu X põhjustavad usaldusväärselt X-id.
P2. Kui see on tõepoolest põhiseaduslik väide, et kõik X-iga sisu X on usaldusväärselt põhjustatud X-ist, siis pole rakendatud seadus, et kõik X-iga X sisalduvad X-id on usaldusväärselt põhjustatud X-ist.
Seetõttu modus ponens P1 ja P2
C1. See pole rakendatud seadus, mille kohaselt kõik X-iga sisuga X on usaldusväärselt põhjustatud X-ist.
Kuid C1 on vastuolus üldise eeldusega
P3. See on rakendatud seadus, mille kohaselt kõik X-i sisu X põhjustavad usaldusväärselt X-id. [13]
Rupert (2008) vaidlustab Bridges'i argumendi esimese eelduse kahes punktis. Esiteks märgib ta, et väidetel konstitutiivse loomuse kohta on modaalne mõju, mida vähemalt mõned naturalistlikud filosoofid on tauninud. Teiseks väidab ta, et loodusteadlased ei pöördu konstitutiivse olemuse poole, nii et ei ole vaja välja töötada neile tugineva vaimse sisu teooriat.
5. Lõppmärkused
Ehkki filosoofid ja kognitiivteadlased teevad sageli ettepaneku loobuda (ühest või teisest) mentaalsest kujutamisest (vrd nt Stich, 1983, Brooks, 1991, van Gelder, 1995, Haugeland, 1999, Johnson, 2007, Chemero, 2009)., on see üldiselt aktsepteeritav kui revolutsiooniline muutus mõttemaailmas. Kui arvestada selliste radikaalsete seisukohtadega, on loomulikult vaja selgitust vaimsete esituste tekke kohta. Selliseid seletusi proovides on põhjuspõhiste teooriate laialdaselt tajutav arvukalt atraktiivseid jooni. Kui näiteks vaimsete representatsioonide üheks otstarbeks on aidata jälgida maailmasündmusi, siis on mõistlik teatud põhjuslik seos mõistuse ja maailma vahel. Sellest atraktiivsusest on piisanud uute põhjuslike teooriate motiveerimiseks (nt Rupert, 1999, Usher, 2001 ja Ryder, 2004),hoolimata Stampe, Dretske, Fodori ja teiste välja töötatud varasemate põlvkondade teooriate tõsiste väljakutsete laialdasest tunnistamisest.
Bibliograafia
- Adams, F., 1979, “Eesmärgi ja riigi funktsioonide omistamise teooria”, Canadian Journal of Philosophy, 9: 493–518.
- –––, 2003a, “Mõtted ja nende sisu: naturaliseeritud semantika”, S. Stich ja T. Warfield (toim.), Oksfordi meelefilosoofia Blackwelli juhend: Basil Blackwell, lk 143–171.
- –––, 2003b, “Informatiivne pööre filosoofias”, Minds and Machines, 13: 471–501.
- Adams, F. ja Aizawa, K., 1992, “X” tähendab X: Semantics Fodor-Style,”Minds and Machines, 2: 175–183.
- –––, 1994a, “Fodorian Semantics”, S. Stich ja T. Warfield (toim.), Mentaalsed Esindused, Oxford: Basil Blackwell, lk 223–242.
- –––, 1994b, “X” tähendab X: Fodor / Warfield Semantics,”Minds and Machines, 4: 215–231.
- Adams, F., Drebushenko, D., Fuller, G. ja Stecker, R., 1990, “Kitsas sisu: Fodori rumalus”, Mind & Language, 5: 213–229.
- Adams, F. ja Dietrich, L., 2004, “Mis on (n tühjas) nimes?”, Pacific Philosophical Quarterly, 85: 125–148.
- Adams, F. ja Enc, B., 1988, “Mitte üsna juhuslikult”, Dialoog, 27: 287–297.
- Adams, F. ja Stecker, R., 1994, “Vacuous Singular Terminid”, Mind & Language, 71: 1–12.
- Agar, N., 1993. “Mida konnad tegelikult usuvad?”, Australasian Journal of Philosophy, 9: 387–401.
- Aizawa, K., 1994, “Lloydi dialektiline esindatusteooria”, mõistus ja keel, 9: 1–24.
- Antony, L. ja Levine, J., 1991, “Nomic and robust”, B. Loewer ja G. Rey (toim.), Tähendus meeles: Fodor ja tema kriitikud, Oxford: Basil Blackwell, lk 1 –16.
- Baker, L., 1989, “Sisu põhjuslikust teooriast”, Philosophical Perspectives, 3: 165–186.
- ––– 1991, „Kas sisu on naturaliseerunud?“, B. Loewer ja G. Rey (toim.), Tähendus meeles: Fodor ja tema kriitikud, Oxford: Basil Blackwell, lk 17–32.
- Bar-On, D., 1995, „Tähenduse” rekonstrueerimine: Grice ja semantika naturaliseerimine,”Pacific Philosophical Quarterly, 76: 83–116.
- Boghossian, P., 1991, “Sisu naturaliseerimine”, B. Loewer ja G. Rey (toim.), Tähendus meeles: Fodor ja tema kriitikud, Oxford: Basil Blackwell, lk 65–86.
- Bridges, J., 2006, “Kas informaalne semantika paneb toime Euthyphro eksituse?”, Noûs, 40: 522–547.
- Brooks, R., 1991, “Intelligentsus ilma esindatuseta”, tehisintellekt, 47: 139–159.
- Buras, T., 2009, “Argument vaimse sisu põhjuslike teooriate vastu”, Ameerika filosoofiline kvartal, 46: 117–129.
- Cain, MJ, 2009, “Fodori katse vaimulikku sisu naturaliseerida”, filosoofiline kvartal, 49: 520–526.
- Chemero, A., 2009, Radical Embodied Cognitive Science, Cambridge, MA: The MIT Press.
- Cummins, R., 1989, tähendus ja vaimne esindatus, Cambridge, MA: MIT / Bradford.
- –––, 1997, “Vaimse sisu põhjusliku teooria PALJU”, Journal of Philosophy, 94: 535–542.
- Dennett, D., 1987, “Ülevaade J. Fodori psühhosemantikast”, Journal of Philosophy, 85: 384–389.
- Dretske, F., 1981, teadmised ja infovoog, Cambridge, MA: MIT / Bradford Press.
- –––, 1983, “Teadmiste täpsus ja teabe liikumine”, Käitumis- ja ajuteadused, 6: 55–63.
- –––, 1986, “Eksitav esitus”, R. Bogdan (toim), Belief, Oxford: Oxford University Press, lk 17–36.
- –––, 1988, Käitumist selgitav: põhjuste maailmas, Cambridge, MA: MIT / Bradford.
- –––, 1999, mõistuse naturaliseerimine, Cambridge, MA: MIT Press.
- Enç, B., 1982, “Mehaaniliste seadmete tahtlikud seisundid”, Mind, 91: 161–182.
- Enç, B. ja Adams, F., 1998, “Funktsioonid ja eesmärgi suunatavus”, C. Allen, M. Bekoff ja G. Lauder (toim), Nature's Purposed, Cambridge, MA: MIT / Bradford, lk. 371–394.
- Fodor, J., 1984, “Semantika, Wisconsini stiil”, Synthese, 59: 231–250. (Kordustrükk Fodor, 1990a).
- –––, 1987, Psühhosemantika: tähenduse probleem meelefilosoofias, Cambridge, MA: MIT / Bradford.
- –––, 1990a, sisu teooria ja muud esseed, Cambridge, MA: MIT / Bradford Press.
- –––, 1990b, „Informatsioon ja esindatus”, P. Hanson (toim), teave, keel ja tunnetus, Vancouver: University of British Columbia Press, lk 175–190.
- –––, 1990c, “Psühhosemantika või kust pärinevad tõetingimused?” W. Lycanis (toim), Meel ja tunnetus, Oxford: Basil Blackwell, lk 312–337.
- ––– 1991, “Vastused”, B. Loewer ja G. Rey (toim.), Tähendus meeles: Fodor ja tema kriitikud, Oxford: Basil Blackwell, lk 255–319.
- ––– 1994, The Elm and the Expert, Cambridge, MA: MIT / Bradford.
- –––, 1998a, kontseptsioonid: kus kognitiivne teadus läks valesti, Oxford: Oxford University Press.
- –––, 1998b, kriitilises seisundis: Poleemilised esseed kognitiivsest teadusest ja meelefilosoofiast, Cambridge, MA: MIT / Bradford Press.
- Gibson, M., 1996, “Asümmeetrilised sõltuvused, ideaaltingimused ja tähendus”, Philosophical Psychology, 9: 235–259.
- Godfrey-Smith, P., 1989, “Vale teave”, Canadian Journal of Philosophy, 19: 533–550.
- –––, 1992, “Näit ja kohandamine”, Synthese, 92: 283–312.
- Grice, H., 1989, Studies in the Way of Words, Cambridge: Harvard University Press.
- Haugeland, J., 1999, “Mõistus on kehastatud ja manustatud”, ajakirjas J. Haugeland (toim), mõtlesin, lk 207–237.
- Horgan, T. ja Tienson, J., 2002, “Fenomenoloogia intentsionaalsus ja intentsionaalsuse fenomenoloogia”, D. Chalmers, Meelefilosoofia: klassikalised ja kaasaegsed lugemised, Oxford: Oxford University Press, lk 520–933.
- Johnson, M., 2007, Keha tähendus: inimese mõistmise esteetika, Chicago, IL: Chicago Press.
- Jones, T., Mulaire, E., ja Stich, S., 1991, “Katastroofist väljumine: Jerry Fodori psühhosemantika kriitiline teatis”, Mind & Language, 6: 58–82.
- Lloyd, D., 1987, “Vaimne esindatus alt ülespoole”, Synthese, 70: 23–78.
- –––, 1989, Lihtsad mõtted, Cambridge, MA: The MIT Press.
- Loar, B., 1991, “Kas me saame seletada tahtlikkust?”, B. Loewer ja G. Rey (toim.), Tähendus meeles: Fodor ja tema kriitikud, Oxford: Basil Blackwell, lk 119–135.
- Loewer, B., 1987, “Informatsioonist tahtlikkusele”, Synthese, 70: 287–317.
- Maloney, C., 1990, “Vaimne esindatus”, Philosophy of Science, 57: 445–458.
- Maloney, J., 1994, “Sisu: kovariatsioon, kontroll ja situatsioon”, Synthese, 100: 241–290.
- Manfredi, P. ja Summerfield, D., 1992, “Robustsus ilma asümmeetriata: viga Fodori sisuteoorias”, Philosophical Studies, 66: 261–283.
- McLaughlin, BP, 1991, “Uskumuse individuatsioon ja Dretske sisu naturaliseerimise kohta”, BP McLaughlin (toim), Dretske and His Critics, Oxford: Basil Blackwell, lk 157–79.
- –––, 2016, “Viltune vaade siit: tavaline geomeetriline väärarusaam”, Filosoofilised teemad, 44: 231–99.
- Mendelovici, A., 2013, “Vaimse esindatuse usaldusväärne eksitamine ja jälgimise teooriad”, Philosophical Studies, 165: 421–443.
- –––, 2016, „Miks peaks teooriate jälgimine võimaldama usaldusväärse valeandmete esitamise puhtaid juhtumeid“, Disputatio, 8: 57–92.
- Millikan, R., 1984, keel, mõte ja muud bioloogilised kategooriad, Cambridge, MA: MIT Press.
- –––, 1989, “Biosemantics”, Journal of Philosophy, 86: 281–97.
- –––, 2001, “Mis on looduslikku teavet tahtliku esindatusega?”, DM Walsh (toim), Naturalism, Evolution and Mind, Cambridge: Cambridge University Press, lk 105–125.
- Neander, K., 1995, “Eksitav ja talitlushäire”, Philosophical Studies, 79: 109–141.
- –––, 1996, “Dretske loomupärane tagasihoidlikkus”, Australasian Journal of Philosophy, 74: 258–274.
- Papineau, D., 1984, “Esindamine ja seletus”, Philosophy of Science, 51: 550–72.
- ––– 1998, “Teleosemantika ja määramatus”, Australasian Journal of Philosophy, 76: 1–14.
- Pineda, D., 1998, “Informatsioon ja sisu”, Philosophical Issues, 9: 381–387.
- Possin, K., 1988, “Sticky Problems with Stampe on Reprezentations”, Australasian Journal of Philosophy, 66: 75–82.
- Price, C., 1998, “Funktsioonide määramine”, Noûs, 32: 54–75.
- Rupert, R., 1999, “Parim laienduse testteooria: esimene põhimõte (põhimõtted)”, Mind & Language, 14: 321–355.
- –––, 2001, „Mõistekeele mõisted: sisemine olemus, esilekerkimine ja palju Cumminsi argumente vaimse sisu põhjusliku teooria vastu“, Journal of Philosophy, 98: 499–530.
- –––, 2008, “Vaimse sisu põhjuslikud teooriad”, Filosoofiakompass, 3: 353–80.
- Ryder, D., 2004, “SINBADi neurosemantika: vaimse esindatuse teooria”, mõistus ja keel, 19: 211–240.
- Skyrms, B., 2008, “Signaalid”, teadusfilosoofia, 75: 489–500.
- –––, 2010a, Signaalid: evolutsioon, õppimine ja teave, Oxford: Oxford University Press
- –––, 2010b, „Teabe liikumine signaalimängudes”, Philosophical Studies, 147: 155–65.
- –––, 2012, „Õppimine anduri abil märku andma ja seadistama“, Episteme, 9: 139–50.
- Stampe, D., 1975, “Näita ja räägi”, autorid B. Freed, A. Marras ja P. Maynard (toim), esindamisvormid, Amsterdam: Põhja-Holland, lk 221–245.
- ––– 1977, „Lingvistilise esindatuse põhjusliku teooria poole”, P. French, HK Wettstein ja TE Uehling (toim), Midwest Studies in Philosophy, vol. 2, Minneapolis: University of Minnesota Press, lk 42–63.
- –––, 1986, “Kontroll ja tähenduse põhjuslik seletus”, Synthese, 69: 107–137.
- –––, 1990, “Sisu, taust ja selgitus”, E. Villanueva, Informatsioon, semantika ja epistemoloogia, Oxford: Blackwell, lk 134–152.
- Stegmann, UE, 2005, “John Maynard Smithi mõiste loomsetest signaalidest”, Bioloogia ja filosoofia, 20: 1011–25.
- –––, 2009, „Tarbijatel põhinev loomsete signaalide teleosemantika”, Philosophy of Science, 76: 864–75.
- Sterelny, K., 1990, Meele representatiivne teooria, Oxford: Blackwell.
- Stich, S., 1983, rahvapsühholoogiast kognitiivteaduseni, Cambridge, MA: The MIT Press.
- Sturdee, D., 1997, “Semantiline segadus: rõhuasetuse muutmine Dretske'i esindusliku sisu kontol”, Erkenntnis, 47: 89–103.
- Tye, M., 1995, kümme teadvuse probleemi: meele representatiivne teooria, Cambridge, MA: MIT Press.
- Usher, M., 2001, „Statistiline referentsteooria: sisuteooria kasutamine eksitava teabe esitamiseks”, Mõistus ja keel, 16: 311–334.
- –––, 2004, “Kommentaar Ryderi SINBAD-i neurosemantika kohta: kas telefunktsiooni isomorfism on viis esinduste mõistmiseks?”, Mõistus ja keel, 19: 241–248.
- Van Gelder, T. 1995, “Mis võiks olla tunnetus, kui mitte arvutamine?”, Journal of Philosophy, 91: 345–381.
- Wallis, C., 1994, “Esindatus ja ebatäiuslik ideaal”, Philosophy of Science, 61: 407–428.
- –––, 1995, “Asümmeetriline sõltuvus, esindatus ja kognitiivne teadus”, The Southern Journal of Philosophy, 33: 373–401.
- Warfield, T., 1994, “Fodorian Semantics: Vastus Adamsile ja Aizawale”, Minds and Machines, 4: 205–214.
- Wright, L., 1973, “Funktsioonid”, Philosophical Review, 82: 139–168.
Akadeemilised tööriistad
|Kuidas seda sissekannet tsiteerida.|
|Vaadake selle sissekande PDF-versiooni SEP-i sõprade veebisaidil.|
|Otsige seda sisenemisteema Interneti-filosoofia ontoloogiaprojektilt (InPhO).|
|Selle kande täiustatud bibliograafia PhilPapersis koos linkidega selle andmebaasi.|
Muud Interneti-ressursid
- Fodori tähenduse asümmeetrilise põhjusliku sõltuvuse teooria, kanne meelefilosoofia välijuhendisse.
- Vaimse sisu teleoloogilised teooriad, autor Ruth Millikan.