Õnnetu maandumine
280. aasta kevadel astus kuningas Pierre jalamil Itaalia pinnale, soovides korrata Aleksander Suure, vallutades Hellasest lääne pool asuva maa. Lõuna-Itaalia linnade päästmine ja Kreeka mõju peamine keskus Tareni apenniinides oli Epiruse kuninga esmane ülesanne. Oli vaja tegutseda kiiresti ja rasketes tingimustes: roomlased olid juba võimelised ja peamised tõmbasid vägesid Venusiasse (väike linn, mis oli Apulia ja Lucania piiril, kaasaegne Venosa), ning valmistusid Tarentat lööma. Mis puutub kurjuse kalda ületamisel kurja kevadel, siis Joonia meri epiruse armee langes tormi - laevad olid hajutatud, osa vedudest oli uppunud ja kuningas ise laskus esmalt maale, mis ei sattunud kividesse. Kokkuvõttes õnnestus Pyrrhusil koguda ainult kaks tuhat sõdalast ja paar elevanti, nende jõududega Tarenti.
Kaart "Greater Greece"
Rooma vaenlased
Aasta ülejäänud kevadel 280, Pyrrhus kogunesid jõud - enamik laevu jõudis järk-järgult Tarentini, Tarenti elanikud pandi alla oda ja kaldkirjad hõimud pidid pakkuma oma relvarühmitusi, kes koos Pyrrosega tõusis roomlaste laienemise vastu. Üldiselt oli palju vabariike, kes ikka veel jõudu võtsid: kord võimasid etrusklasi Latsiast põhja poolelt ei võinud, militaarsed Gaulid olid valmis tõmbama mõõga põhja poole, militaarsed Samnitid Latia ida pool ja lõunas Kreeka linnadesse. lisati ka Epiruse kuninga armee.
Samnite hõimude sõdalased on Rooma kõige hullemad vaenlased. Kuid mõned samnlased ei püüdnud teenida liitlaste leegionides.
Vabariik pidi avaldama kogu oma jõudu, et mitte ühtegi vaenlaste lööki purustada, sest roomlaste varasemad saavutused olid oma positsiooni Apenniinides piisavalt tugevdanud: kaldkiriku hõimude hulgas oli palju, kes olid pikka aega saanud vabariigi osaks nooremateks liitlasteks, ning riigikassasse kogunenud rahalised vahendid võimaldasid neil enneolematu suur armee. Põhja poole, et rahuneda etrusklasi, määras konsulaadi Tiberius Coruncaria armee, kus oli rohkem kui 20 tuhat sõdurit. Teine armee reservina oli Latsias, arvatavasti veel moodustamise staadiumis. Peamine armee (ca 40 tuhat), keda juhendas konsool Publius Levin, läks lõunasse.
Riidid ja läbirääkimised
Huvitav on see, et sõjakuulutuse järgimiseks, kui preesterfetiaal pidi vaenlaste maale verejooksu viskama, kasutasid roomlased väikest trikki. Kuna Balkani maale ei olnud võimalik visata, sundisid nad ühes linnas elanud Epirose rahvast ostma Latsias maad ja nimetama seda "Epiruseks". See sait oli ametlikult vaenulik maa, nii et tseremoonia toimus ja jumalad võtsid selle sõja alla. Pyrrhus ise, vähemalt avalikult, kuni lõpuni püüdis esitada roomlastele rahuläbirääkimisi, pakkudes ennast vahekohtunikuna vaidluses Tarenti ja Rooma vahel. Selle sammuga näitas ta oma nõrkust roomlastele, julgustades neid vähem tahtlikult tegutsema, samal ajal paljastades end kreeklaste kaitsjana ja teenides vähe rohkem aega jõudude koondamiseks. Läbirääkimised tõenäoliselt ebaõnnestusid - roomlased kavatsevad juhtumi mõõgaga lahendada.
Kampaania algus
Olles lõpetanud koondumise Venusiasse, avas konsulaat Levin rünnaku Tarentile, mööda Samnitite territooriumi, sest kreeklaste peamise linna püüdmine Itaalias võimaldaks, kui mitte sõda kohe lõpetada, siis vähemalt tõsiselt selle tulemust. Teisest küljest oli see, et roomlased hakkasid võitlema võimalikult varakult, et takistada Pyrrhusil vägede koondumist ümbritsevatest piirkondadest, piirdudes nendega, mis olid käepärast.
Monumentaalne Pierre'i kuju Marsi pildil
Tema kampaania vaheeesmärk Levin valis linna Hercules, kes oli Joonia mere kaldal Tarenti ja Fursi vahel. Selle Heraclea okupatsioon võib suuresti raputada tarentiinlaste otsustavust, ja sa ei pea enam Tarentat pikka piiramist juhtima ja õnnestuma Pyrrhusi meelitada lahinguväljal enne, kui ta kogub oma jõudu. Pyrrhusi veenmiseks ei kulunud kaua aega - enamik tema "ülemeremaade" korpusest, sealhulgas hellenistlikud wunderwaffe elevandid, oli juba kogutud ja vaenlase paremus vägedes ei kartnud vaprat kuninga. Ta koondas kiiresti armee ja marssis Herculese juurde.
Herakleia kõrval voolab üks paljudest Itaalia lõunapoolsetest jõgedest - Süürise jõest. Just siin kohtusid epiriootide ja roomlaste väed. Pierre okupeeris jõe läänekalda ja asus Herakleast umbes 30 kilomeetri kaugusel, nii et konsulaat Levin ei suutnud kogu oma sooviga minna vaenlase armee mööda linna.
Roomlastel oli umbes 40 tuhat sõdurit, sealhulgas 2500 ratsanikku, Pierre'il oli tõenäoliselt vähem kui 30 tuhat sõdurit, ületades ratsaväe vaenlase - 3500 ratsanikku ja 20 elevanti, mida roomlased kuulsid ainult kaugetest riikidest pärit reisijatelt.
"Süüril seisab"
Kõigepealt jäid mõlemad väed laagrisse, mis oli siin üsna laia Süüriga eraldatud (madalamal jõel oli jõgi navigeeritav). Tsaar kõhkles põhjusel - ta jätkas aja väljumist, oodates tugevduste saabumist, sest Levini armee oli tema kohalolekuga usaldusväärselt seotud ja kasutas vaenlase õpetuseks oma vaba aega.
Pierre vaatas innukalt Rooma laagrit, uurides tundmatut vaenlast. Rooma asukohti vaadates ütles Pierre väidetavalt üllatusena: „Nende barbarite vägede järjekord ei ole üldse barbaarne, kuid mida nad on, näeme.” Kuningat peeti laagrite ehitamise ja korraldamise ületamatuks kapteniks, nii et me võlgneme Pierreile, kes õpetas paljusid roomlasi, kes ei ole nii sõjaväeteaduses keerulised, kuulsale Rooma leegiaastmele.
Laagriseade Rooma vastu võetud Pyrrhusilt
Pyrrhusi lahingu asukoht valiti hästi: jalaväe ületamiseks oli vaid üks sobiv põrk, ja "epirski" kaldal oli tavaline, mis sobis pürihhile - Pyrrhusi peamisele silmatorkavale jõule. Ristide juures pandi paavstid, et hoiatada roomlaste edasiminekust. Ja väga kiiresti andis Levin käsu rünnaku alustamiseks.
Leegion ja fantax
Sõjalised kirjanikud ja ajaloolased on kirjutanud Rooma sõjaväe masina korraldamisest peaaegu alates selle masina väljanägemisest, mis on osutunud väga efektiivseks ja "pikka aega mänginud" sajandeid, olnud oma imetletud ja hirmunud naabritele eeskujuks. Fanixi, teise kuulsa sõjaväe masina, antiikaja ja roomlaste vastuseis, on ka pikka aega okupeerinud teadlaste ja ohvitseride meeled, saavutades oma haripunkti puhtalt spekulatiivses eksperimendis: „Mis siis, kui Alexander oleks roomlastega võitles?”.
Õppekava näide nende kahe süsteemi vastasseisust jääb Ips'i lahinguks, mis näitas väga ilusti mõlema "kooli" tugevaid ja nõrku külgi. Siiski ei ole vähem huvitav pöörduda Pierre Suure ajastu poole, kes oli väga selgelt nn "uus Aleksander" ja kelle aeg oli esimesel hellenismi põlvkonnal, kui Makedoonia kuninga suurte saavutuste tunnistajad olid veel elus.
Warfare Pierre
Pierre pani aegsasti kontrollitud sarichofoori pikienide fantaxile, jäädes Aleksander Suure traditsioonile, kuid tegi seda mõnevõrra erinevalt. Esiteks püüdis ta röövida raskete jalavägede järjekorda, pöörates tähelepanu madalamate taktikaliste üksuste korraldamisele, eriti valvurite hüpaspistide suhtes. Fanixi rakendamisel raskendas juhtumit asjaolu, et mitte kõik Pyrrhusi armee jalaväelased ei olnud epirioodid ega sarkisoforid ja nad ei suutnud võrdsetel tingimustel võidelda "natiivsete" kontingentidega.
Teiseks rakendab Pierre lahinguväljal pidevalt taktikalist reservi, mida varasemate ajastute sõjalised asjad tegelikult ei teadnud. Kolmandaks kasutas ta ratsaväe täiesti teistsugusel viisil, ilma et tal oleks teenistuses õiget kogust ja kvaliteeti nagu Alexander. Pyrrhusi ratsavägi kaitseb pigem külgi, katab jalaväge ja ei otsusta lahingu lõpptulemust suurte rünnakutega vaenlase tagaosale, samas kui falanks hoiab vaenlase paigas.
Epüriuse Pyrrhusi armee sõdalased. Vastavalt raamatule "Sõja elevandid hellenistliku maailma ajaloos"
Elevantide kasutamisel (kus Alexanderit ei täheldatud, kuna ta suri) tegutseb Pierre ka uuendajana. Ainult kakskümmend looma leidis ta, kuidas neid tõhusamalt kasutada: kui sa usud ajaloolist traditsiooni, mõtles Pierre, et nad kavatsevad paigaldada erilisi turretsid elevantide taga, kus asusid pikemid ja viskajad, mis muutis elevandid veelgi ohtlikumaks.
Rooma leegion
III sajandi alguseks eKr. er leegion on juba omandanud meile teadaoleva sõjalise masina tunnused, millega seostati mitmeid roomlaste võitu IV-III sajandite vahetuses. Kuid selleks, et mõista, mida leegion nägi Pyrrhusi ajal, peate pöörduma eelmise ajastu poole. Kui rooma leegion oli kodanike sõjavägi (tõlgitud ladina-leegioni armee), relvastatud sädemeid ja kilpe, mis ei erinenud palju kreeka falanksist. Aja jooksul on tema välimus dramaatiliselt muutunud. Kronistid seostavad leegioni reformi nimega Mark Fury Camille, kes elas V lõpus - IV sajandi alguses eKr. er Legendi järgi jagas Camille legioni 45 minikooli - taktikaline üksus - 60 inimest. Käsikiri jagati kaheks sajandiks, mida juhivad sajandid.
Manipulatsioonides seisid sõdalased vabamalt kui fantaxis, manipulatsioonide vahel oli rohkem vahemaid. Leegion jagati kolme rida, iga 15 käepidemega. Esimesel real rivistasid värbajad-gastatad, keda toetasid lewise seiskajad, teises kogenud sõdurid olid põhimõtted. Kolmanda rea käepidemed olid algselt kolmekordsed ja koosnes 180 inimesest: põhimõtete taga olid veteranid-triariid, seejärel kerged jalaväelased ja aktsendid. Ratsavägi hõlmas ainult leegioni külgi, millel ei olnud suurt tähtsust - enamasti ratsutati liitlastelt.
Taktika muutused käisid käsikäes legionäride relvade muutustega. Alates Camilla ajast on nad kaotanud oma lootuse (spears on hoidnud oda), ja nüüd on kaks esimest rida relvastatud kahe pilumiga - pikad viskamised, suurepärane relv vaenlase kilpide vastu, ja mõõk, mis muutus aasta-aastalt lühemaks, kuni saime tuttavaks gladiuseks (võeti vastu teise Puniku ajal). Kaitsev relvastus koosnes peamiselt suurest ovaalsest kilbist - see vastupidi, muutus üha enam, kuni see muutus kergelt kumeraks ristkülikukujuliseks kileks 1. sajandil AD. e) nii kiivri, traksid kui ka plekkplaat.
Leegionärid. Vasakult paremale: gastat, triarium, põhimõte. III sajandi eKr. er
Seega, Pierre'iga kohtumise ajal oli Rooma armee juba kaugel traditsioonilisest relvarühmitusest ja Kreeka mudelitest, mis esindavad eristavat ja tõhusat sõjalist organisatsiooni, nagu praktika on näidanud. Selle keskmes oli paindlikkus ja distsipliin, mis määras Rooma sõjaväe masina domineerimise iidsetel aegadel. Kuningas Pierre ei teadnud kõiki neid nüansse, sest roomlased ei suutnud ette kujutada, millised koletised, mida Balkani kuningas oli Itaalia pinnasesse toonud. Oli aeg tegutseda.
Heraclea lahing
Esimene Pyrrhusi lahing roomlastega toimus juulis 280 eKr. er Rooma ratsanikud, kes ületas ja allavoolu, tulistasid maha Epirose ratsanikud, kes lahkusid roomlaste tegevuse järgimiseks teisel kaldal. Levin armee vaevu õppides tõstis kuningas kõik oma ratsaväe ja käskis jalaväelast laagrist välja tulla ja ehitada, kiirustades Süürise kaldale, et roomlased roomata, enne kui nad said ristida. Kogu oma energiaga ründas Pierre roma ratsanikke, kes katsid oma jalaväe põlvkonda ja algas meeleheitel ratsavõitlus. Vastupidiselt kuninga ootustele võitis ratsaväelased kaldkirjas vapralt ja ei andnud uutele tulijatele üle mere. Juba mõnda aega kestis kangekaelne võitlus, kuid siis epiriootid ... põrkasid!
Heraklea lahingukava. Vastavalt raamatule "Pierre ja tema aja sõjaväe ajalugu"
Sõjamehe Pierre taganemise põhjus oli imelikult ise Pierre. Fakt on see, et roomlased lavastasid kuninga jaoks tõelise jahi, uskudes, et liidri surm šokeerib vaenlase armee ja lihtsustab oluliselt lahingu ja kogu sõja kulgu. Pyrrhus oli loodusest julge ja otsustav mees, ta kohtus alati vaenlase peaga, juhtides isiklikult oma sõdureid rünnama. Heraclea all õnnestus teataval Samnilil, kes oli Rooma nimega Oplak, Pyrrhusi hobust vigastada ja alandada kuningas, kellele kohe jõuab ihukaitsjad. Lein tapeti, kuid Pyrrhus tuli viia jalaväe tagaosale, mis mängis julma nalja: ratsavägi, kes oli kuninga silmist kadunud, taandus. Pyrrhus, nii et roomlased ei pannud teda enam, vahetasid relvad ühe tema sõpradega, Megacliga. See oli auväärne ja oluline ülesanne, suure riskiga, kuid Pyrrhusi tundmine, kes siiralt armastas oma sõdureid ja püüdis alati saada oma kasuks, tundub, et Megacle võttis ülesande meeldivalt.
Jalaväe võitlus
Kuigi ratsanikud võitlesid jõekaldal, tõmmati jalaväelased lahinguväljale mõlemalt poolt. Vaatemäng peab olema tundunud põnev ja majesteetlik: üle 30 tuhande roomlase pidi läbima kitsast Fordi, mille jaoks nad moodustasid sügava veeru, mis ulatub mitme saja meetri kaugusele. Roomlased panid jalga rannikul, kus Pyrrhusi sõdurid neid ootasid. Muistsete autorite sõnul kohtusid vastased lahingus seitse korda, vaheldumisi omandades ülemise käe või pöördudes lennule. Pyrrha fanixi puhul on see raske uskuda: fantaxi jõud oli esimesel kiirustamisel ja see oli piisav, et sundida teda taganema, sest lahingut võib pidada võitjaks, ja roomlaste ülesehitamine ülerahvastatud ristamise ajal ei võimaldanud manipuleeriva süsteemi kõiki eeliseid kasutada. Kuid ühel või teisel moel oli lahing pingeline ja meeleheitel: see maksis epirootidele veidi roomlastele survet, sest tugevdused lähenesid neile, sõna otseses mõttes sellest pangast purjetades.
Rooma võitlus epirootidega
Mingil hetkel olid Epiruse kuninga väed peaaegu vangistanud. Jällegi. Ja samal põhjusel. Üks Rooma ratsanikest, kelle nimeks oli Dexia, ületas ikka veel Megakli, kes võitles kuninglikus kuninglikes armorites, ja Plutarch kirjutab: „Ta tõmbas maha oma kiivri ja vihmamantri, kaldudes Levi-kaevu poole, ja siiani on ta teda saanud, nutt, mis juhtis Pierre'i. " nüüd ründas jalavägi, pikk ja verine lahing. Siis rebis Pierre oma kiivri maha ja hakkas sõdureid valjult helistama, julgustades neid. Võitlus jätkus ja Pierre lõi oma lõpliku akordi mängimise.
Lucanian lehmad
Nüüd, kui kogu roomlaste armee seotakse (ratsavägi jätkas lahingu tagasipöördumist ratsavägedega), otsustas Pierre kasutada oma salajast relva. Tuleb öelda, et kuningas kasutas esmalt elevantide teenimist ja tema elevantide korpuse ulatus ei olnud isegi sarnane sellise vägede mastodonitega, näiteks Seleucids. Loomulikult oli ta juba näinud elevantide lahingut ja nende edukat kasutamist Ipsa lahingus, kuid üks asi on näha ja teine on kohaldatav. See on ilmselt põhjus, miks elefantria sissetungil lahingusse viivitus.
Kõigepealt visati elevandid ratsaväe vastu: loomade silmapilgust ja lõhna hirmutati hobuseid, nii et nad keeldusid isegi nendest koletistest lähenemast. Rooma ratsavägi hajutati koheselt Tessalai ratsaväe julgelt. Leegionärid ei olnud nii lahingu ammendunud vaenlane, vaid ka nende ratsaväe ja vaenlase ratsaväe lähenemine, mis tabas vaenlase fantaxiga seotud jalaväelaste külge. Ja jalaväeliini ratsaväe taga oli midagi liikunud: suured hiiglased, kellel olid pikad šahtid, verised tangid, nende seljatugedega tornid ... Ei, Itaalia talupoeg ei suutnud taluda sellist vaest Itaalia talupoegat. Leegionärid nurisesid ja jooksisid Sirise eest.
Pärast lahingut
Pierre võitis maalihke võidu: Levin loobus koheselt Venusiasse, püüdes koguda vähemalt mõningaid vägesid - tema sõjavägi oli täielikult lüüa. Itaalialased, eriti Samnist, langesid Roomasse, olles saanud lootuse taastada iseseisvus. 7000 roomlast jäid lahinguväljale, mitu tuhat rohkem püüti, mõned (enamasti kalduvad) mahajäetud, nii et me võime kindlalt öelda, et Levini kadud ulatuvad kuni 15 tuhande sõduri juurde.
Elevant ja jooksev kaldkirjas
Ka epiruse valitseja oli võidukas - rohkem kui 4 000 tema sõdurit langesid Süüri rannikust, kellest paljud olid kogenud ja lojaalsed tsaari sõdalastele. Roomlased osutusid palju tugevamateks ja julgemateks, kui oleks võinud eeldada esmapilgul. Rooma sõdurite vastupanuvõime üllatab Pyrrha ise, kellest sai selgeks, et sõda oleks raske ja pikaajaline. Langenud epirootide arvu tõttu nimetatakse mõnikord ka Herakleia lahingut „pürriliseks võituks”, kuigi suuremal määral viitab see järgmise 279 aasta kampaania ajal toimuvale lahingule.
В Риме были ошеломлены известиями с юга: впервые «армия новой модели» потерпела подобное поражение, когда легионы были разбиты в честном бою, сойдясь лицом к лицу с неприятелем. Сенат всерьез обсуждал вопрос о заключении мира с Пирром на его условиях, но римская гордость и честь пересилили страх таинственных чудищ.
После битвы
Похоронив товарищей, Пирр торжествовал победу. Strateegiline olukord võimaldas tal teha ekspeditsiooni põhja, Campaniasse - Itaalia rikkamaimale piirkonnale, mida kontrollis Rooma, mis veelgi tõstis Pyrrha Itaalia hõimude seas, kes ei nõustunud Latsia rahva hegemooniaga. Tundus, et unistus uuest impeeriumist läänes hakkas täituma, kuid roomlased ei kavatsenud istuda ja isegi enam loobuda. Pierre vajas uusi võitu ja järgmisel aastal andis talle võimaluse võita.
Sõja kunstis ei saa Herakleia lahing, nagu ka kõik teised Pyrrhusi ja roomlaste vahelised lahingud, olla huvitav. Ainult nende leegionide kogunemisjõudude kokkupõrge, kelle kuulsus ei ole veel kaugemal kui Apenniinid, andis oma aja andekate ülemadega, kes olid ka relvastatud hirmuäratavate elevantidega, jätnud sügava jälje nii Rooma ajaloos kui ka sõjalise kunsti ajaloos. Ja Pierre'i reis läbi Itaalia oli alles algus ...