Filed under: 1986
Rahva Hääl 1986: 28. detsember, lk. 3.
Kelle viletsus?
RAHVUSKULTUURI ARENGUSTRATEEGIAST
Kui väikemehe kõht valutab, on ta tujust ära ja võib öelda, et “emme” (issi) on pähh!”. Või koguni, et “auto on pähh!”. Ratsionaalne, tunnetav lähenemine maailmale (mis pähjustab kõhuvalu ja kuidas sellest lahti saada) on väikemehel ju alles kujunemas, ülekaalus on vahetu emotsionaalne reageerimine. Probleemid “lahendatakse” tujutsemisega.
Mõnigi meist jätkab samas vaimus ka täiskasvanuna. Kõige tähtsam on oma viha välja valada – enamasti valel aadressil. Pragada saame ülemuselt või trammis, sapi valame kodustele. Või pisut peenem variant: pahameelt põhjustab videomagnetofonide või spetsiifilise otstarbega rullpaberi defitsiitsus, ründame aga mõnda tõlketeost, looduskaitset või – kui juba, siis juba! – filosoofiat.
Midagi sellesarnast on ka Arvo Valtoni arvukad amatöörfilosoofilised kirjutised ja sõnavõtud. ENSV TA korrespondentliige Jaan Rebane (“Sirp ja Vasar”, 1986, nr. 48) on juba peatunud A. Valtoni kirjutisel “Filosoofia viletsusest” (nr. 44). Järelduse eesti filosoofia viletsusest teeb A. Valton kirjastuse kahe patu najal: esiteks andis see välja vaieldava tõlkekvaliteediga teose ja teiseks annab üldse vähe mittemarksistlikke filosoofilisi tõlketeoseid. Ent niisama loogikavabalt kirjutab A. Valton “meie rahvuskultuuri olukorrast üldse”.
Teaduskaader olevat meil “kasin”. Millega võrreldes? Missuguse kriteeriumi järgi? 1940. aastal oli Eestis 544 teadustöötajat, 1985. aastal 6959, s.o. 12,8 korda rohkem. Kui palju neid peaks olema? Ja kui seitse tuhat teadustöötajat on liiga vähe, siis missuguste sõnadega tuleks iseloomustada teaduse ja kogu rahvuskultuuri olukorda kodanlikus Eestis, kus teadustöötajaid oli 13 korda, aparatuuri aga vahest sada korda vähem?
Sõnad “palju”, “vähe”, “napp”, “kasin” jms. iseloomustavad nähtust vaid siis, kui kontekstist selgub, millega võrreldes, missuguse kriteeriumi järgi on vähe (palju), muidu iseloomustavad need vaid ütlejat ennast, tema suhtumist nähtusesse.
Nii läheneb NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmete arv kümnele tuhandele. Üksnes Eesti NSV-s (0,6% rahvaarvust) on neid ligi 200. Kas meie kirjanikekaader on kasin? Või ülepaisutatud? Kui palju neid peaks olema?
“Pidulikel koosolekutel kõneleme, mis asjades me oleme maailma parimad (ühe elaniku kohta!, seega spekulatsioon väikese rahvaarvuga).” Tohoh! Kas siis väikese rahvaarvu puhul on statistilised näitajad ühe (või tuhande jne.) elaniku kohta alati kõige paremad? Sel juhul peaks ju meil olema ka näiteks hiilgav iive? Ja imeväike lahutumus?
Ja veel. Maailmas on umbes 2000 rahvast (etnost), neist ainult 295, seega vaid 15% on rahvaarvuga üle ühe miljoni, ülejäänud 1700 rahvast on meist väiksemad. Neil on siis näitajad veel paremad? Aga sel juhul ei pääseks me ju praktiliselt üldse löögile, oleksime alati mitte esi-, vaid näiteks 954. või 1723. kohal maailmas!
Tegemist on ligadi-logadi mõtlemise järjekordse näitega. Mõtlemist selle sõna tõsisemas tähenduses ei ole ollagi.
Tõepoolest: “Ütlen ausalt (?), et mul on korduvalt olnud häbi (?!) suurte tiraažide pärast… Rikkas kultuuris ei osteta ära kõiki raamatuid… Tiraažid langevad, ja see on normaalne.”
Mõnede raamatute ja mõnda liiki kirjanduse tiraažid tõesti langevad ja see on tõesti igati normaalne, teistel puhkudel suurenevad veelgi, ja ka see on normaalne. Ajad muutuvad, koos nendega muutume meie, see aga ei tähenda ainult seda, et eestlane kasvab nüüd näiteks tükk maad pikemaks ja elab palju kauem kui kõigest mõni põlvkond tagasi, vaid ka seda, et ta saab palju parema hariduse, loeb palju rohkem ja mitmekesisemat kirjandust. S.o. muutub ka lugemuse struktuur: vaimuliku kirjanduse osa on järsult kahanenud, ilukirjanduse osa suurenab küll absoluutselt, suhteliselt aga paratamatult väheneb, silmaringi laiendavat, oskusi suurendavat, mõtlemisvõimet edendavat kirjandust vajatakse järjest rohkem.
Kes on harjunud käima raamatukauplustes, pani nähtavasti tähele, et A. Valtoni “Teed lõpmatuse teise otsa” pakuti kõikjal veel kaua pärast selle ilmumist. Tiraažiga oli ilmselt üle pakutud. Praegu kordub vist sama lugu “Üksildastega”. Ent näiteks kõik ENE peatoimetuse eestikeelsed väljaanded on läinud nagu soojad saiad. Või enamgi.
Eestlane, ma armastan sind! Sinu vaimsed huvid arenevad täpselt selles suunas, milles vaja TTR-i ajastul!
Suure Nõukogude Entsüklopeedia trükiarv oli 630 000, vabariiklikel universaalentsüklopeediatel 25–100 000. Hiljuti sain teavet, et mõnel pool jääb 28 kuni 43% entsüklopeediate tiraažist realiseerimata. Kuidas on uue ENE-ga? Tiraaž ju ikkagi 220 000. Aasta tagasi oli hulgaliselt õelaid prognoose: küll näete, pooled tellijad jätavad köite välja ostmata. Pean õelutsejaid järjekordselt kõvasti kurvastama. Välja ostmata jäi vaid 1 (loe: üks) protsent esimese köite tiraažist.
Nii et on muidugi olemas väga rikkad (A. Valtoni definitsiooni järgi) kultuurid, kus ka suhteliselt väikesest tiraažist jääb tervelt kolmandik või enamgi veel välja ostmata, ja on eestlane oma puruvaese kultuuriga: ostab fantastilise, maailmarekordilise (arvestatuna tuhande elaniku kohta) tiraaži välja. No kas ei ole häbiasi?
Või kuidas võtta… Järsku tuleks häbiasjaks pidada hoopis rahvusliku alaväärsuse kompleksi, eriti siis, kui see esineb nii ägedal kujul, et ärritama hakkab juba kõik see, mille üle kompleksivaba inimene tunneb loomulikku rõõmu?
A. Valtoni esinemisi läbivad punase joonena kaks hoiakut: esiteks see, mida tingib äsjamainitud kompleks, ja teiseks võitlus loogika vastu. Mis on siin põhjus ja mis tagajärg, on raske öelda. Psühholoog arvatavasti ütleks, et primaarne on kompleks, loogika ignoreerimine ja mahategemine on vaid vahend selle õigustamiseks enda ja teiste silmis. Filosoof võib arvata vastupidi: vaen loogika vastu, ligadi-logadi mõtlemine põhjustab kõik teised möödalaskmised, sealhulgas oma rahva mittemõistmise.
Mõlemaga aga klapib (esimesel pilgul võib-olla ootamatuna tunduv) leebus eesti kultuuri ajaloolise vaenlase (arengupidurdaja) suhtes.
Enam kui viiskümmend aastat tagasi esines kindral Laidoner skandaalse kõnega: valmistades ette Eesti valitsejate lähenemist fašistlikule Saksamaale kiitis ta üles Orduriigi “tsivilisaatorlikku” osa (lähemalt vt. V. Raudsepp. Ja seda nimetati demokraatiaks. “Aja Pulss”, 1985, nr. 21, lk. 31). Enam kui pool sajandit hiljem küsib A. Valton: “Kas on veel teisi (peale eestlaste – G. N.), kes Orduriigi-taolist moodustist, mis polnud sugugi nii ebatavaline, peavad ainuüksi võõra võimu ilminguks ega käsita seda ajalooliselt oma riigina?” (“Looming”, 1985, nr. 6, lk. 843). Küsigem vastu: kas A. Valton tahab tõesti vaenulikku Orduriiki tunnistada koguni meie oma (!) riigiks?
Nüüdiseestlase ja tema kultuuri mahategemist teenib ka näiteks Gruusia ja Leedu olukorra vastandamine Eesti omale. Kirjastamisvõimalused (kvalifitseeritud autorite, retsensentide, tõlkide, toimetajate arv, paberifondid, polügraafiavõimsused) on muude võrdsete tingimuste puhul enam-vähem võrdelised rahvaarvuga, leedulasi on aga ikkagi ligi kolm, grusiinlasi enam kui kom korda rohkem kui eestlasi. Kuid ka muud tingimused ei ole päris võrdsed. Filosoofiline traditsioon on eestlastel vaid mõnikümmend, leedulastel mõnisada, grusiinlastel aga 1700 aastat vana. Ja küllalt oluline on siin muide just tegelikult oma (aga mitte ajaloo vägistamisega “omaks” tehtud riigi, oma rahvusest valitseva klassi ja intelligentsi olemasolu, nagu see oli Leedu suurvürstiriigis. Just leedulased (koos venelaste ja poolakatega) andsidki ka hoobi Orduriigile – ja see ei olnud sugugi hoop mingile “meie” riigile, vaid meie ajaloolistele vaenlastele, seega toetus meile.
Sotsialismi ajal tasanduvad NSV Liidu rahvaste endised kolossaalsed erinevused kiiresti, kõik rahvuskultuurid saavutavad ühtlase kõrge taseme, kuid korrapealt see siiki sündida ei saa. Kui vaadata Eestis saavutatule – nii professionaalse filosoofia kujunemise kui ka kogu rahva mõtlemiskultuuri edusammude seisukohalt – objektiivselt, siis tuleks pigemini imestada, kui palju on siiski muutunud kõigest paari-kolme aastakümnega, mitte aga hädaldada, et me ei ole veel jõudnud venelaste, grusiinlaste või leedulaste kultuuritasemele – näiteks teatavat laadi filosoofilise tõlkekirjanduse osas (klassikalise marksistliku filosoofilise kirjanduse tõlkimises mahajäämust praktiliselt ei ole).
Aastakümneid on sotsialismimaade ideoloogias olnud liiga palju eneseimetlemist, vigade ja puuduste mahavaikimist. Hiljuti sai alguse tervendav terava enesekriitika periood. Ent kritiseerida tuleb ikkagi reaalseid vajakajäämisi; väljamõeldud puuduste esilenihutamine võib tekitada ainult segadust ja abistada tegelike puuduste süüdlasi kui omamoodi pettemanööver ja suitsukate. Mida võiksid meile anda näiteks sellised õelutsemised nagu “aastakümnetepikkune vahe filosoofilise kirjanduse väljaandmisel Eestimaal” või et “kõrgkoolide vastavanimelistel kateedritel on tegeliku filosoofiaga üsna kaudne side” jms.? Mingit nimetamisväärset vahet filosoofilise tõlkekirjanduse väljaandmises Eestimaal ju ei ole olnud, ainult et Schopenhaueri asemel hakati kohe esimesel võimalusel pärast sõda andma võrratult enam nõutavaid Marxi ja Leninit. Filosoofiakateedrid aga tegelevad täpselt sellega, millega on kutsutud tegelema: õpetavad filosoofiat ja teevad vastavat uurimistööd. Kuid muidugi mitte näiteks islamiteoloogia arendamiseks.
Milleks siis kogu see lugeja lollitamine, mida Arvo Valton (tunduvalt vähemal määral ka mõned teised) nii järjekindlalt teeb? Rahvuskultuur ei võida sellest põrmugi. Selle arendamiseks on vaja konkreetseid, hästi läbimõeldud ja mitmepalgelisi tegusid, nagu (juhuslikus järjekorras) kaasaegsete raamatukogude (ENSV TA teaduslik raamatukogu kuuekümnendate aastate algul, TRÜ raamatukogu mõni aasta tagasi, suur rahvusraamatukogu praegu jne.), trükikodade, teatrite jne. süsteemikindel väljaehitamine, arvuka kvalifitseeritud rahvusliku teaduskaadri kujundamine ning tema varustamine varasemast sada korda vägevama aparatuuriga, teatmeteoste korraliku konveieri käivitamiseks vajaliku ajutrusti loomine ja palju muud. Kõike seda ka tehakse – ja vägagi tõhusalt. (Alati võib muidugi öelda, et oleks hea, kui saaks veelgi tõhusamalt ja läbimõeldumalt.)
Õige strateegia ja taktika aluseks saab olla ainult globaalse, üleliidulise ja kohaliku olukorra ning arenemistendentside küllalt täpne hindamine. Ja õigel ajal õigetele nuppudele vajutamine.
TTR-i uut etappi iseloomustab kõigi elualade ümberkujunemine mikroprotsessorite ja personaalarvutite sissetungi tulemusel. Ka sajandivahetuse Eesti ühiskond ei saa olla midagi muud kui läbinisti raalistunud ühiskond. Kaunid kunstidki peavad orienteeruma just sellele raaliajastu õrnahingelisele inimesele. Enne kui selleni jõutakse, võib aga üsna kindlalt oodata vana jonni jätkumist, “füüsika” vastandamist “lüürikale”, ratsionaalsuse kujutamist emotsionaalsuse eitamisena, surnud keelte eelistamist teisele kirjaoskusele (oskusele suhelda arvutiga) jms.
Kõik need vastandamised on kunstlikud ja küllalt kummalisedki. TTR-i ajastu ei tähenda sugugi näiteks vajadust “Matemaatikaleksikoni” järele. Seda oli väga vaja ja avaldasime selle tiraažiga 20 000. Ent “Antiigileksikoni” andsime koguni kahes trükis, kokku 42 000. Sest Logose otsustav lahing Müüdi vastu (loogilise mõtlemise heitlus mütoloogilisega) peeti maha Vana-Kreekas 2400 aastat tagasi; sealt pärineb kogu see õhtumaine ratsionalistlik maailmakäsitus, mis tegi võimalikuks ka praeguse TTR-i.
Niisama loomulik on, et vajame tingimata ka nn. surnud keelte spetsialiste. Ent kui palju? Arvuteid teenindab Eestis praegu vist umbes 6000 inimest. Suhe 1:1000 annaks meile 6 kreeka ja ladina keele tundjat, mis on vist liiga vähe, kuid suhe 1:100 annaks neid juba 60, mis on võib-olla paljugi?
Kiiremaks edasiminekuks kõigil elualadel on vaid üks tee: uut moodi mõtlemise äraõppimine. Ent uut moodi on see vaid võrreldes harjumuspärase ebakompetentse ligadi-logadi mõtlemisega, põhimõtteliselt on see ammu tuntud ratsionaalne, loogiline, korrektne, asjatundlik pärismõtlemine, mida on arendatud ja täiustatud 2400 aastat, mis aga osutus möödapääsmatuks alles TTR-i, eriti arvutiajastul.
Murrangulistel aegadel on täiesti paratamatu ka teatava osa inimeste peataolek. Mõistetav on ka mõnede vaimuinimeste ja teabevahenditegi suur kiusatus mängida just sellele peataolekule, flirtida massiteadvuse mahajäänuma osaga. Sellelt seisukohalt tuleks suhtuda mõistvalt “Sirbi ja Vasara” taktikasse, kes on avaldanud Arvo Valtoni loogikavabu sõnavõtte, ei ole aga viimase viie aasta jooksul avaldanud ühtainsatki teisitimõtlejate kriitilist sõna nende vastu.
Seda enam tervitatav on täiesti uudne nähtus, Jaan Rebase asjaliku, rangelt faktidele ja loogikale rajatud sõnavõtu avaldamine “Sirbis”. Tahaks uskuda, et see tähistab uut moodi mõtlemise algust siin. Sealhulgas arusaamist, et kinnipidamine ratsionaalse mõtlemise kuldsest reeglist audiatur et altera pars – kuulatagu ära ka teine pool, võib rahvuskultuuri arenemisele ainult kasulik olla.
GUSTAV NAAN