Estonia huku järgsel hommikul andis vaimulik Naatan Haamer Mustla koolis ära ühe tunni ja ütles siis õppealajuhatajale, et peab lahkuma. “Ehk saan seal abiks olla,” arvas ta, istus koos perega autosse ning oli keskpäevaks Tallinna sadamas.
Sadamahoone oli rahvast täis. Noor vaimulik astus teenindusleti juurde, tutvustas ennast ja uuris, kuidas temast kasu võiks olla. Sealt ei osatud suurt midagi öelda, nii tegi ta ise ühe ja teisega juttu. Inimesed hoidsid omaette, olemine oli nutune. “Olin käinud läbi ühe kriisiabikursuse Tartus ja teise Soomes. Kui õnnetusest kuulsin, siis kuidagi tundsin, et pean minema,” meenutab Naatan Haamer, nüüdseks tuntud hingehoidja ja koolitaja. Üks teema, millest Naatan Haamer palju rääkida ei taha, on väga isiklikud kokkupuuted ellujääjatega.