Väike Filipiinide asukas näitab teadlastele, et uute liikide tekkimiseks ei ole vaja ohtralt ruumi, lükates ümber senised imetajate liigitekete teooriad. Neli vihmausse söövate näriliste liiki Mindoro saarel pärinevad kõik samast ühisest eellasest.
Saared on ökoloogilises plaanis unikaalsed paigad, kus muust maailmast eraldi arenevad välja unikaalsed loomad nagu Madagaskari leemurid või Komoodo saare suured varaanid. Möödunud sajandi teisest poolest on teadlaste hulgas valitsenud arusaam, et väikseim võimalik asurkonna ulatus uute imetajate arenguks on umbes Kuuba suurune ala, 110 000 ruutkilomeetrit. Värske uuring aga heidab sellele arusaamale kinda, paljastades neli uut liiki närilist üle kümne korra väiksemal Mindoro saarel Filipiinides, vahendab Science.
Kuigi roomajate ja kahepaiksete puhul on liigiteket väiksemat mõõtu saarte peal varem täheldatut, on see esimene kord, mil imetajad nõnda pisikesel alal mitmeks uueks liigiks on arenenud. Geneetiline analüüs näitab, et kõik neli Mindoro saare hiireliiki pärinevad ühest eellasest, kes saabus saarele 2,8 miljonit aastat tagasi.
Töö autor Lawrence Heaney arvab, et liigiteket soodustas saare mägine pind, mis eraldas tänaste hiirte esivanema populatsioonid üksteisest, ei lasknud loomadel omavahel seguneda ning seega arenes neist välja neli erinevat liiki. Kuigi kõik neli asuvad enamvähem samas ökoloogilised nišis on loomade genoom piisavalt erinev nende määratlemiseks erinevate liikidena.
Ajakirjas Journal of Biogeography avaldatud töö näitab veenvalt, et imetajate liigiteke võib toimuda palju väiksemal alal kui seni arvati. Selleks on vaja vaid sobilike keskkondlike tingimusi. Mindoro hiirte juhtum iseloomustab hästi, kuidas teaduslik maailmapilt pidevalt areneb ning eilne tõde osutub tänaseks eksimuseks. Ussimaiate hiirte puhulgi saaks kasutada «Sauruste pargi» filmist pärinevat truismi: «Küll elu leiab tee.»