Kes oleks arvanud, et selline rõõm endaga nii suured piinad kaasa toob.
Samal teemal
Reede hommikul sain kõne Evalt, ühelt saksa surfarilt, kellega kohtusin Jakarta hotellis: "Kas sa tuleksid meiega täna ookeani äärde? Pühapäeva õhtul tuleme tagasi. Transport ning majutus on organiseeritud."
Mõne tunni pärast istusingi seitsme bulega (albiino piison e. valge inimene nagu kohalikud meid tänaval ikka hüüda armastavad) minibussis mille katusele oli seotud surfilaud. Seltskond oli värvikas. Peale Eesti olid esindatud veel Portugal, USA, Saksamaa ning Poola. Meie autojuhiks oli raske jalaga rõõmsameelne pensioni eale lähenev kohalik papi.
Javalaste sõidumanöövrid on närve kõditavad. Papi näis uskuvat, et tema suur valge buss omab eesõigust igas situatsioonis (tegelikult arvavad seda kõik siinsed vedela kulla jõul edasi liikuvad masinaomanikud). Möödasõidud kitsaste teede pimedates kurvides, kus vastu kimavad rekkad ja motikad, ei paistnud pühendunud meest sugugi häirivat. Tõmmu, säravate silmade ning suure naeratusega mehe kindel eesmärk oli buled võimalikult kiiresti Pacitani rannikualale transportida.
3,5h ja olime sihtkohas. Meie higisemad kui bussijuht. Maksime igaüks talle transpordi ning adrenaliini laksu eest 50 000 ruupiat ehk siis umbes 5 dollarit. Laadisime oma varustuse hostelisse ning õhtupimeduses võtsime ette jalutuskäigu rannikule. See oli minu elu teine kohtumine ookeaniga (esimene oli aastal 2010 Porto ööpimeduses). Vägev! Valges oli veelgi vägevam!
Ajastus oli meil hea, laupäeval oli rand praktiliselt inimtühi. Vaid üksikud surfarid ning eemal kükitavad kalamehed jagasid meiega randa. See andis alust oletada, et tõenäoliselt suurt probleemi sellest ei teki kui me end bikiinide väele koorime ning poolalasti ringi tuterdame.
Vesi oli nii hea, et unustasin end... Tulemus oli kohutav. Igaüks võib vaid kujutleda mis tähendab kolm tundi keskpäevast päikest lumivalgele nahale. Veel tänagi, neli päeva hiljem, piinlen põletuse tagajärgedes. Tunnistan oma rumalust, kuid samas ei kahetse ma ka midagi! Olen üles kasvanud Pärnus - mere ja jõe vahel paiknevas majas. Seega vesi mulle võõras ei ole, kuid ookeani kogemus on midagi täiesti teistsugust. Hoolimata soolasest veest ninas ning kopsudes, ei olnud mul mingit isu nendest pöörastest lainetest ning veealustest hoovustest välja ronida.
Järgmisel päeval (pühapäeval) oli rand paksult täis kaupmehi ja kohalikku rahvast. Hirmust taas kõrvetada saada, olin kuni sõrmede ning varvasteni päikese eest kaetud. Sellest hoolimata, õnnestus mul riivata ühe vuntsidega mehe pilku. Viisakalt üritas ta umbkeelsele turistile käte ning jalgadega selgeks teha, et ma peaksin oma puusadele särgi korralikumalt peale tõmbama.
Tal oli täiesti õigus, pluus oli tervelt sentimeetri jagu kerkinud ning paljastas mu siivutut keha. Sel hetkel jõudsin vaid mõelda, et mida need vaesed kalurid küll möödunud päeval tundma pidid, kui meid poolalasti nägid? Muide, Indoneesias käivad naised ujumas üleni katvates supelkostüümides.
Tagasisõit Jogjasse oli sama hullumeelne, kui Pacitani randa saabuminegi. Mees ei olnud vahepeal rahunenud. Seekord üritasin mõttes sekundeid lugeda, kui pikka vahet ta signaali andmisel suudab hoida. Kõige pikemaks vaheks sain 58 sekundit. Keskmiselt siiski 10-14 sekundit. Tuututamiseks andis põhjust iga kurv ning iga masinajuht, kellele ta parasjagu lähenemas oli. Alguses oli see hüsteeriliselt naljakas, kuid ühelt maalt hajus tuututamine taustamüraks, mis lõpuks isegi und ei häirinud.
Kõik nädalavahetuse kulud kokku arvestades selgus, et edasi tagasi transport, kaks ööd hostelis ning rollerite rent ühele inimesele läks maksma 200 000 ruupiat ehk umbes 20 dollarit ehk siis umbes 17 eurot, mille eest ma Eestis ehk kaks päeva söönuks oleks saanud.