Kolmas osa. Voliniku töömailt
Vinni ehitas palju ja üks murelaps olid igasugused torud kanalisatsiooni jaoks. Eriti need jämedad malmist, äravoolu tarbeks. Läksid siis matkateed isakese Gorbatšovi kodumaile Pjatigorskisse. Sealne tehas tootis tolle aja kohta innovatiivseid kanalisatsioonitorusid plastikust. Kaks suurt veoautot saadeti liitmike ja torudega Vinni poole teele. Volinik läks lennukiga ja tegi paar päeva „endale“. Kui siis majandisse ilmus oli kohutav paanika: mida kuradit siin tood tugevate malmtorude asemel? Kuhu me selle „rämpsu“ paneme ja maksab peaaegu metalli hinda ka veel. Päästjaks osutus peaarhitekt Ilmar Bork, kes näitas Kallastele Soome ehitusajakirju, kus ongi ainult plastiktorud sanitaarsüsteemides kasutusel.
Seega oli volinik „rehabiliteeritud“ ja Vinni esimene põllumajand vabariigis, kes raskest kanalisatsioonirauast loobus. Hakkas paigaldama plastikut. Oh, olid ajad!
Vinni juht Heino Kallaste oli kunagi varem ka NSVL Ülemnõukogu saadik. Kahjuks oli üks õnnetusjuhtum, kus ka laps vigaseks lasti. Tuli teade, et keegi on sovhoosi heinaküüni põrandale tule teinud. Tormas koos teiste meestega kohale ja paugutati pimedusse ka nagaani. Lapsed jooksid minema ja tuli kustutati. Hiljem selgus, et üks poiss oli pihta saanud ja ilmselt jooksis verest tühjaks. Otsest süüd nagu polnud, aga karm nõukogude kord viskas Kallaste Moskva Ülemnõukogust välja.
Aga Kallastega oli ka nalja ja oi, oi kui tragikoomilist. Nagu ikka vene aegu, kirjutati parteile kaebekirju (tänased netikommentaarid). Tuli Kallaste kohta kaebus, et magatab sovhoosi sekretäri! Selline asi on lubamatu ja kommunisti au, väärikust ja riigiarmastust solvav! Kaebus jõudis EKP KK esimese sekretäri, sm. Karl Vaino lauale. No kurat, nüüd võtan selle juraka küll maha, lausus vihane peakommunist, sest Vinnis tema taldu ei lakutud. Kõik olid harjunud Käbiniga (eelmine vabariigi parteiboss). Kuulutatigi välja parteibüroo koosolek eriti tähtsa küsimuse lahendamiseks …Selle määras muidugi EKP Keskkomitee. Millest tuleb jutt ja et „kõige kõrgem“ isiklikult kohale tuleb, see oli saladuseks sovhoosi kommunistidele. Kõik oli rajatud üllatusele. Ja üllatus tuli ka. Keegi partei Tallinna väike vidin luges kaebuse ette ja üritas kommunist Kallaste käitumist igati halvustada. Sovhoosi parteiladvik hakkas turtsuma, vaevu naeru kinni hoides. EKP KK esimene sekretär Karl Vaino sai hirmus tigedaks ja pidas pika epistli kommunisti aust ja väärikusest, isakese Lenini vaatevinklis. Seepeale tõusis püsti üks seatalitaja. Võttis võimuka poosi ja kogus ennast. Nüüd ootas Vaino tema kõnele kiitvat hinnangut ja peadirektorile koha kätte näitamist …Avas siis lihtkommunist oma suukese ja kokutas: sekretär Silvi on ju Kallaste abikaasa!
Saal röökis naerust. Karl Vaino oli jällegi ämbrisse astunud. Seda ta ei unustanud iial. Algas parteiline vastukampaania Heino Kallaste suhtes. Kauaaegse direktori murdmisele aitas kaasa ka Heino Kallaste abikaasa Silvi surm. Kallaste võeti maha ja pandi „spordijuhiks“. Tema asemele sai endine asetäitja. See oli vägagi alandav. Tallinna mehed lahkusid majandist, Kirill Murumets kolis oma kodulinna Kiviõlisse ja volinik maandus Lõuna –Eestisse. Põllutöö juhtimisega harjunud Heino Kallaste kustus kurvastuses 31. juulil 1991.
Volinik asus tööle Põlvamaa Rahu kolhoosi, kus sai ametis olla vaid ühe aasta. Esimees ei saanud kohaliku parteiladvikuga hakkama ja kolis hoopis saarele elama. Eks iga juht valis endale meeskonna ja volinik sai kutse Kalevi kolhoosi. Esimees Elar oli küllaltki hakkaja mees kolhoosi mastaabis. Võrreldes sovhoosidega oli esimeheks olek küll allutatud kolhoosi juhatusele ja seal olid üsna tagurlikud, kuid parteiliselt „aktiivsed seltsimehed“. Esimees tutvustas linnameest-volinikku juhatusele ja anti kaasa pikk nimistu, millest kõigest majandis puudus. Vajati laudanaistele kummikuid-kitleid, piima kurnariiet, adrapiisid, labidaid, hangusid ja igasugu pudi padi, mis kõik liikus fondide kaudu läbi kohaliku rajooni Põllumajandustehnika. Muidugi ei saanud see rajooni monstrum rohkem anda, kui ise Tallinnast, peakontorist sai. Aga … alati on ka erandid. Volinik ütles pärast koosolekut viinalauas juhatuse liikmetele, et tema küll tarbekaubaga ei hakka tegelema. See ärritas kuulajaid ja nad olid hämmingus linnamehe ülbuse pärast.
Aga milleks meile siis teid üldse vaja on? Voliniku vastus oli lihtne, teie hakkate kõike seda saama oma rajooni Põllumajandustehnikast ja järgmisel juhatuse koosolekul tuleme selle teema juurde tagasi. Vot niimoodi! Esimehe jutu järgi polevat järelkajad selle peale majandis küll eriti sõbralikud olnud.
Volinik võttis komandeeringu ja sõitis jällegi Togliatti autotehasesse. Tõi sealt korraliku koorma ja see paigutati ainsasse valvatavasse ruumi-kolhoosi bensiinijaama. Ikka defitsiitsed mootori osad, sillad, käigukastid ja üks uus autokere Niva jaoks. Küllaga ka keredetaile remondi tarbeks. Ja oligi pahandus majas. Kohale tuli Põlva SORVO (sotsialistliku omandi kaitse osakond) ülemus Karpats, kes tahtis ka matti võtta. Saatedokumendid olid aga linnamehe käes. Kuni tema tulekuni pandi laole pitser peale, nagu varastatud kaubale. Igaks juhuks, nagu oli ka tookord vaja, organiseeris volinik prokuratuuri poolse järelepärimise Põlva rajooni miilitsaosakonnale Karpatsi toimingu asjus. Majandisse tulles oli miilitsamees madalam kui muru ja kirjutas üles saatelehtede numbrid, summad ja võrdles neid maksepaberitega. Kõik oli korras ja kohalik võmmist võimumees oli vastu nina valusalt saanud. Tollal oli prokuratuur väga võimas ja miilits kummardas tema ees.
Enne järjekordset juhatuse koosolekut sai Põllumajandustehnika kolhoosist defitsiitseid varuosi Žiguli autode tarbeks ja kogu tellimus, mis volinikule juhatus andis, sai majandile väljastatud. Nüüd oli ka juhatuses hoopis teine meeleolu. Volinik oli „kõva mees“. Hakkasid laekuma „isiklikud“ varuosade soovid. Neid lahendas esimees.
Kolhoosil oli muresid piima üleandmisel Põlva Piimakombinaadile. Eks sealtpoolt nöögiti ka omamoodi ja tihti olid ka temperatuurid liiga kõrged või puhtus just mitte kõige parem. Mis siis ikka, Piimakombinaadi „mure“ oli kraana saada. Neid tehti Tallinnas, Dvigateli sõjatehases. Tänu vabale vene keele valdamisele õnnestus volinikul peadirektor Vladimir Jarovoi jutule saada. Rääkis igaks juhuks kaks kraanat välja. Üks kolhoosile ja teine piimakombinaadile. Need kraanad pandi tehases veoautode Zil ja Kamaz peale. Jälle asi lahendatud ja piim „imekombel väga puhas“!
Kolhoosi sead ei võtnud küllaldaselt juurde. Tuli leida lisatoitu. Targad pead soovitasid kala sööta sigadele. Kalafond loomasöödaks oli ETKVL-il. Nemad andsid seda rebastele. Kuidas seda kolhoosile saada? Kahjuks varasem asjaajamine sovhoosis oli bürokraatia poolelt lihtsam. Vahe oli vene ajal niisugune: sovhoos-nõukogude majand; kolhoos – kollektiivmajand. Eestile tarnis kalafondi Kaliningrad, läbi Moskva. Mis siis ikka, öise bussiga kohale ja pool päeva asjaajamisi ja järgmine öö tagasisõiduks. Sead hakkasid juurde võtma 90 grammi ööpäevas. Kala saadi mitu vagunit ja oli tükk tegemist selle säilitamisega. Pakiti jäässe ja saepuru alla. Osa müüdi ka naabritele.
Gorbatšovi perestroika avas pisut maailma ja volinikul tuli idee hakata kolhoosis õlut tegema. Selleks ajaks oli juba lubatud vene rublasid firmadel vahetada valuutaks. Hankis volinik viisad esimees Elarile ja endale Prantsusmaale. Külastati õllevabrikute tootjat. Tol ajal olid moes just väikesed õllevabrikud ja selline pakkus ka kolhoosile huvi. Sõideti Pariisist vastuvõtja autol alla lõunasse välja ja külastati mitut Prantsusmaa õlletehast. Loomulikult meeldisid nii tehased kui ka kuninglik vastuvõtt. Käidi ka kingitusena iga-aastasel maailma suurimal lennundusnäitusel Pariisis, Le Bourget` lennuväljal, kus õnnestus näha vene lennuki SU 27 õnnetust otse pealtvaatajate ette kukkumisel. See oli tollal nii võimas lennuk, et suutis 44 sekundiga tõusta 12 km kõrgusele. Midagi võis sattuda mootorisse ja lennuk prantsatas alla, lendur pääses eluga, katapulteerudes ja maandudes langevarjuga väljaku keskele, lennukirusude kõrvale.. Koju jõudes selgus, et kolhoosi juhatus ei nõustunud rahavahetust esimehele lubama. Õllevabrik jäigi ostmata.
Aeg läks ja nõukogude võim Eestis nõrgenes pidevalt. Ideoloogiajuhid olid meeleheitel – nad ei tahtnud nomenklatuuri kuuludes kaotada oma privileege.
Volinik oli leidnud endale tööotsa Soomes. Varustamise amet muutus vastupidiseks – turustamiseks. Töötas NSVL-i ja Soome ühisettevõttes Koneisto ja tema käes olid ostjad Eestis, sest valuuta juba liikus rahva käes ja oli tekkinud ostujõud.
(Järgneb)
Aivo Aju