We are searching data for your request:
Upon completion, a link will appear to access the found materials.
Vene maastikumaalijate seas pole ühtegi, kelle oskus, võime lõuendil loodust jäädvustada oleks võrdne Ivan Šiškini andega. Selle võime reprodutseerida põõsast või puud kõige peenema detailina on tõeliselt üllatav.
Kuusk, kask, tamm - kõik need kanti lõuendile fototäpsusega ilma tarbetu kaunistuse või alahinnata. Lehed, oksad, koor - kõik see taasesitati asja juurde. Ja isegi sellistes pisiasjades nagu pinnas, millel puud kasvavad, rohi, kivid, oli Šiškin alati täpsus.
Kõigi kunstniku lõuendite ülekandmine võtab palju aega, sest tema loominguline pärand ei ole sugugi piiratud kuulsa “Hommik männimetsas”.
Lõviosa tema tööst hõivavad “juhuslikud” visandid, mis hõlmavad loodust kõigis selle ilmingutes. Kunstnik hakkas neid looma juba kunstiakadeemia üliõpilasena, et hiljem kogu elu jooksul viidata etüüdižanrile, seda täiustades. Nii saab hiliste uurimuste näitel näha, kuidas kunstnik püüab tonaalse maalimise põhimõtteid kasutades täpsemini edasi anda looduse nüansse, piltide väljendust.
Uuring “Valerzhnik” (1893) oli muu hulgas tunnistajaks Šiškini otsingutele. Sellele pildile juhivad tähelepanu kaks funktsiooni. Esiteks on see pildi ebaharilikult hele toon, mis näitab, et kunstnik valis pildiks koiduaja. Sarnane meeleolu on juba mainitud “Hommik ...”, kuid isegi seal ei kõla heledad värvid ikkagi nii läbistavalt kui “Valerzhnikus”.
Lisaks on huvitav ka pildiobjekti valik - surnud puit, see tähendab puud, mis tormi või mõne muu põhjuse tõttu purunesid maapinnale. See tõestab ainult Šiškini huvi igasuguste, isegi mikroskoopiliste ja tajutavate looduse muutuste vastu, mis tema arvates on üsna väärt pilti.
Düreri pildid pealkirjadega