Claude Simon, “Flandria tee”, Tallinn: Eesti Raamat, 2011 [1960], tõlkija Leena Tomasberg
“Ta on mures ja püüab seda varjata Eks temagi taha end julgustada Sellepärast ta nii palju räägibki Sest muud tal varuks ei ole kui see rõhuv visa ja ebausklik kergeusklikkus – või õigemini see usk – kompensatsiooniks omandatud teadmise absoluutsesse ülimuslikkusse, usk kirjasõnasse, sõnadesse, mida tema enda lihtsast talupojast isa ei olnud iial suutnud dešifreerida, mistõttu ta omistas neile, koormas need niisiis justkui mingi müstilise, maagilise võimega …” (lk 24)
Claude Simoni “Flandria tee” on täis kõnet, mida ei ole võimalik paigutada kellegi konkreetse suhu, mis ei ole lausutud mingi konkreetse eesmärgiga – näiteks et konstrueerida süžee, mille kaudu seletada sõda, selle sündmusi ja asetada sõdurite meeleseisundite narratiivi, milles isegi kõige seletamatum leiaks oma õige koha. “Flandria tee” on paljuski kõnelemine – et lihtsalt kõneleda, kuna vaikimine tähendaks lõplikku alistumist, meelekaotust ja -heidet.
Ma ei olnud vist enam päriselt seal. Ma mõtlen: ma ei teadnud enam õieti kus ma olen või millal see on ja mis toimub ja kas ma mõtlen üldse tema peale […] (lk 74)
See vohav ja lopsakas kõnelemine ei tähenda loomulikult, nagu leiaks raamatus toimetav (?) seltskond lahenduse, miks nad seal on, mida nad teevad ja isegi millest kõnelevad. Meeleheide ja enesekaotus on läbivalt kohal, kõikjal ringi hiilivad, kuni punktini, mil tegelasi ennast enam ei eksisteeri ning on olemas vaid kõne; keel, mis peaks väljendama inimese olemust ja lubama tal eksisteerida mõtestatud tervikuna, lagundab ajaloo, mälu ja koos nendega ka isikud. Keel fragmenteerib subjekti, et sünnitada – mida? Simoni raamatus saab sõnast, mulle tundub, sõna otseses mõttes elav liha, mis elustab ja samas moonutab nägemused, pilgud, mälestused. Kõne sünnitab maailma ja ajaloo, ent ei taanda seda loogiliseks jadaks, vaid laotab selle liha – mateeria – sügavale meie kogemusse, mida ei ole enam võimalik korrastada.
[…] nagu poeks sel öisel lõputul ratsasõidul olnud muud põhjust, muud eesmärki kui leida lõpuks eest see tihedast ööst välja voolitud läbikumav ihu: mitte naine, vaid naise idee, kõigi naiste koondkuju, see tähendab … […] pehmest savist rohmakalt vormitud kaks reit kõht kaks rinda kaela ümmargune sammas ja kurdude vahes nagu pretsiissete primitiivskulptuuride keskpunktis see puhmjas suu, looma nime sarnase loodusloo terminiga tähistatud asi – vulva pulp polüüp -, mis viib mõtted lihatoidulistele, pimedatele, kuid huulte ja ripsmekarvakestega varustatud mereorganismidele: selle koja suue, ürgne sulatustiigel, mida ta uskus end nägevat maailma üsas, nagu valuvormid, milles ta poisieas oli õppinud sõdureid ja ratsanikke valama, raasuke tainast pöidlaga vormi pressitud, ja väljuski legendikohaselt relvis ja kiivreis armutu sugu siginedes kihades valgudes üle maa […] (lk 27)
Aegruum, milles üritatakse selgusele jõuda, mis toimub, kuidas toimub ja millal toimub on läbistatud kogemusest, milles ei ole võimalik aega ja ruumi eraldada, milles need on omavahel segunenud, kuni punktini, mil eksistents ise satub kahtluse alla.
Sest kuidas öelda kui kaua aega on inimene juba surnud kui eile nüüdsama ja homme on tema jaoks lõplikult olemast lakanud […] (lk 67)
“Flandria tee” näol on tegemist tekstiga, mis nõuab lugejalt samasugust enesekaotamist; ta peab laskma teksti aegruumil enese peal töötada, laskma tekstil endast läbi voolata, et sõnad saaksid elustuda, saaksid materiaalseks kogemuseks. Kokkuvõtva, korrastava süžee asemel inimest laastav kõne, mis joonistab (mõtestatud) eksistentsi piire.
[…] sõda laotus nii-öelda rahumeelsena meie ümber, puhuti kõmahtas tühjades puuviljaaedades mõni kahuripauk, tuhm monumentaalne ja tume nagu paugutaks tuul tühjas majas uksi, kogu maastik liikumatu taeva all oli elutu inimtühi, maailm oli seisma jäänud paigale tardunud ja murenes pudenes lagunes raashaaval nagu hüljatud majalobudik kus aeg võib teha oma seosetut hoolimatut nimetut hävitustööd. (lk 198)