Nii jah. Suurte ootustega alustasin, aga miski on hetkel nii vale minu jaoks: kas tunded või tegemised või olemine üldse, aga õpe ei paelu ja ma tunnen, kuidas asi lonkab, logiseb. Nagu sõidaks käsipiduriga maanteedel ja imestaks, miks vastutulevad autod tulesid vilgutavad.
Tunnen, kuidas kõik minu sillad, kruvid, mutrid, poldid, seibid ja paljud muud mõistuslikud osised nii otsmikusagarast kui kõikjalt mujalt töömälust ja kohtadest värki vajuvad ning ma ei tunne ennast piisavalt mugavalt õppimaks seekordset magistrit. Ilmselt on siiski nii, et vanematus märgistab mind rohkem, kui ise oleks soovinud.
Või siis pilla-palla ka....
Praegu pistan blogi puhkama. Kas järgmise sügiseni või üldse... vaatab.