

Anton Tammsaare.
Varjundid
скачать книгу бесплатно
„H?sti lastud,” naljatas kord noor arst, kui mu elu oli juba h?daohust v?ljas. „Pool sentimeetrit ja…”
„Veel paremini arstitud”, vastasin mina meelitavalt.
„Surmaga on huvitav v?idelda”.
„V?iduks soovin ?nne ja tasuks saate tuhat t?nu, muud ei ole mul”.
Mu s?nad pidid s?damest tulema, sest arsti silmis l?i virvendama ja meeleliigutust varjates p??ris ta n?o toimetades k?rvale.
„T?itsin oma kohust”, vastas ta tagasihoidlikult ja lisas juure: „S?dant kartsin, see tahtis ?les ?elda!”
„Aga pidas vastu?”
„Vastu pidas, otse imestama pani.”
„Tema on varemaltki mul imet teinud.”
„Soo, v?i nii?” muigas arst.
„Kus oli meie vastane?” k?sisin naeratades.
„Vastane?” kordas arst esiti arusaamatuses ja ?tles siis: „Kurjategija on luku taga.”
„Karistate teda vangistusega? V?iksin ehk teda n?ha?”
„Kas Te ei m??ks teda mulle?”
„Teda m??a? Ei, seda mitte, aga kui lubate, siis annan ta kingitusena armsaks m?lestuseks,” p??dsin naljatada.
Aga arsti n?gu j?i t?siseks, kui ta ?tles:
„T?nan.”
Laeval… s?idan… s?idan kodu poole!
Paistab viimane rannale l?henev lootsik ja temas valendab ainuke k?bar (teised p??katted on punased turbanid): see on noore arsti oma, kes oli mu ainuke saatja ja kes ei lahkunud laevalaelt enne, kui toru oli juba ??rganud kolmat puhku.
„H??d teed!” h??ab ta lootsikust, kui t??tav kruvi s?nnitab juba raudses kehas v?disevaid tuksatusi.
„T?nu, veel kord t?nu!” h??an talle vastu.
„R??mustaksin Teilt teateid saades.”
„Ma ei usuks isegi, kui praegu midagi lubaksin: k?ik on nii uus. Nagu oleksin alles t?na m?hkmetest p??snud ja k?te-jalgega v?hkrema hakanud.”
„Uut elu siis!” kuulen ta viimseid s?nu, p?rast n?en ainult lehvitatud valget k?barat.
„Uut elu”, kordan vastukajana ja meele tulevad samad s?nad varemalt teistelt huultelt kuulduina. Aga n??d peitub neis uus m?te, uus t?hendus.
Ja meeli valdab see paratamata nurkus, mis on saatjaks ka ammuigatsetud lahkumisel, kui j??vad maha armsad paigad, kallid m?lestused. T?stan silmad kaugeneva ranna poole, otsides s??lt tuttavaid paiku, ja sosistan nagu r??mulikul ?rdusel:
„Rahu, rahu!”
Kaua, kaua saadavad mind lumised m?etipud, mille v?rvim?ngu ma puhtel ja loodel nii sagedasti silmitsenud, ja meele tulevad hommikumaa targad, kes vaikselt istudes maise elu t?hjuse vaatlusesse s?venenud ja ?mbruse unustanud.
Istuge, mu taadikesed, veel pole k?ik m?tted m?eldud, k?ik arud peetud!
– – —
Aga miks s?idab laev nii pikkamisi? Miks ei aja ta m?nglevatest delfiinidest m??da ja miks ei j?ta ta lendlevaid kajakaid kaugele maha?
Tahaksin astraalse keha, mis l?heks m?ttega, igatsusega kaasa!
* * *
Videvik tihenes, aga ikka veel l??mas loodetaevas. Metsam?nnid t?mbusid lumelahmakate all k?ssi, meele tuletades viljapuid, mis t?otavad rikkalikku saaki; lagendikukuused oma vibutavate, maani paindunud okstega seisid valgete tornidena.Puude vahelt metsas?gavusest mustas juba ??pimedus, tundudes aknana valgustamata n?ialossis, kus pidutsevad p?kapikulised ja komberdavad k??rakad eided, kes manavad sonivaid s?nu. P?llu ??res, l??netuule raputusel, oli puudest lumi varisenud ja siin helkis tume haljus, s?rgasid kuuskede kullakiirges k?bid ja kumasid m?ndide mesikollased t?ved.
J?in vaadeldes seisatama karges ?hus, ja meeltes l?i lahtuma unelev uim.
Здесь представлен ознакомительный фрагмент книги.
скачать книгу бесплатно