ът е в самият текст, в основата на самия член 20. Необходимо е да гледаме как стоят реално нещата на място. Това е естествено. Вярно е, че не всички държави-членки имат консулска защита и в много случаи консулската защита е много ограничена, структурите за охрана са недостатъчни дори за самите консули.
Лично съм чувал от германския консул, който пътувал през нощта, за да събере своите колеги, със своя шофьор, но без охрана, по далеч не безопасни пътища. Чисто и просто, подобни условия да недопустими. Не можете да отивате в страни като Индия или държавите в Латинска Америка - има много други страни, в които е нужно присъствие на такива проблемни места като Мумбай - и да имате твърде малко персонал и неподходяща охрана. Такова нещо като разузнаване въобще няма, държавите-членки нямат достъп до информация и т.н. Това означава, че ограниченията не свършват и не е учудващо, че държавите-членки не могат да осигурят дори близко до желаното ниво на защита за техните граждани или длъжностни лица.
Ето защо е важно Съветът и Комисията да извършат внимателен анализ на тази тема. Не може да искате да присъствате винаги в целия с�