d i Catalonien, tre eller fire kilometer fra mit hjem. Og som om det ikke var nok, for ETA har allerede myrdet mere end 800 personer, så har ETA her til formiddag, mens vi sad her og diskuterede, begået endnu et attentat.
Der er intet politisk mål, der retfærdiggør vold. Man kan ikke andet end at fordømme terroren helt og aldeles, ikke mindst i dette øjeblik, for terroristerne ønsker at slå os ud. Derfor bør vi endnu en gang kraftigt gentage vores vilje til at stå fast, til samarbejde, som kommissæren sagde, til fordel for et stærkt demokrati, for terrorismen forbryder sig direkte mod kernen i vores værdier. Lad os udtrykke vores medfølelse med alle de berørte, og lad os, og det er vigtigt, udtrykke vores håb om fred.
Denne debat er efter det seneste attentat særlig hård for mig, og det har jeg kommenteret over for fire af de fem underskrivere af erklæringen mod terrorismen i Spanien. Over for to af dem har jeg anført, at et afsnit, det andet, kan gøre, at nogle ikke vil underskrive erklæringen. I det andet afsnit afvises enhver dialog med de kredse, der accepterer terrorismen, som er tæt på den. Når jeg har talt med tekstens forfattere, er det, fordi jeg tror, at vi burde finde frem til en form, så vi alle kan underskrive. Hvorfor er det svært at skrive under på andet afsnit, der er formuleret på denne måde? Fordi det sætter spørgsmålstegn ved, om man skal dyrke freden, dyrke dialogen. For hvis vi giver afkald på dialogen, vil processen i Nordirland ikke være mulig. Så vil processen i Mellemøsten ikke være mulig. Så ville parlamentsmedlem hr. John Hume ikke have modtaget Nobels fredspris, og det mener jeg er vigtigt, han har.
Hvis ETA ikke nedlægger sine våben, vil vi heller ikke nedlægge vores. Hvis ETA ikke opgiver volden, vil vi heller ikke opgive loven og dialogen, som er vores våben. Vi har ikke andre. Derfor anmoder jeg indtrængende om - det har jeg gjort under private former, og nu gør jeg det offentligt - dem, der har indgivet denne erklæring om, at de gør 